A2 č. 14-15/2021 - Slované

editorial

editorial

komentář

Jde o moc

recenze čísla

Budoucnost bez emancipace?

literatura

Básník přírody, filosof odporu

Generace otrávená fikcí

Kytarák - literární zápisník

Sirény dálek

V honbě za podobnostmi - slepá v kopřivách

Z traumatu zrozená

film

Slovania na zákazku

V zajetí sebeprezentace

hudba

Umění na Západě ztracené

výtvarné umění

Intimní lyrika Petra Veselého

galerie

Ceija Stojka

esej

Emancipační slovanství?

rozhovor

Mobilizační potenciál panslavismu

beletrie

Jestli je ti z toho smutno, tak přijď k nám

zahraničí

par avion

Pohádky si rozvracet nenecháme!

společnost

Co si v Chorvatsku počít s Jugoslávií?

Kulturní války a boj o hegemonii

Od Peruna k polednicím

Přehodnocení všech mýtů

České slovanství z nouze

veřejný prostor

Město jako (ná)stroj času

odpor

Když lidé brání stromy

Tornádo povstalo - ultimátum

minirecenze

Anatolij Dnistrovyj: B-52

Jaroslav Jásek, Kryštof Drnek: Vodovody předměstských obcí před vznikem Velké Prahy

Koldo Chamorro: El Santo Christo Ibérico

minirecenze

Vanessa Springora: Svolení

eskalátor

eskA2látor 1

eskA2látor 2

eskA2látor 3

editorial

Lukáš Rychetský

Jestliže češství pro mě vždy znamenalo značně nejasnou a proměnlivou etnicky-kulturní kategorii, příslušnost slovanská mi byla sice jakžtakž jazykově srozumitelná, ale jinak se zde jednotící prvky hledaly ještě hůře. Vždyť i toho Slovenska – kde jsem lidem rozuměl a od útlého věku v jejich jazyce mohl i číst – jsme se nakonec (za jeho přispění) zbavili. Tak jakápak vzájemnost? Přesto se v letním dvojčísle věnujeme právě slovanství a jeho často ambivalentním historickým projevům a podobám. Převažuje kritika přebujelého, až nenávistného identitářství, ale nevyhýbáme se ani inspirativním momentům či emancipačním perspektivám. „Myšlenky utlačovaných se mohou snadno stát myšlenkami utlačovatelskými,“ píše Ondřej Slačálek a dovozuje, že právě tuto dějinnou zkušenost bychom mohli využít v našich úvahách o dekolonizaci v českém prostředí. Zapomenout nemůžeme ani na současný, resuscitovaný panslavismus, jakkoli bizarně se jeví, a jeho nepravděpodobná spojenectví, například s bílým supremacismem v USA, o němž se dočtete v rozhovoru s historikem Stanislavem Tumisem. Hlavní téma doplňuje polsko-bulharská literární příloha, která přináší do češtiny dosud nepřeložené texty, jež se rozličnými způsoby dotýkají společné zkušenosti slovanských, respektive „postkomunistických“ zemí. Rozsáhlým článkem Zory Hesové zahajujeme seriál esejů na téma hodnotových konfliktů označovaných jako „kulturní války“, který vznikl ve spolupráci s Heinrich-Böll-Stiftung. O A2 se často tvrdí, že je těžké přečíst celý obsah – „nejtlustším“ číslem v historii časopisu bychom rádi dokázali, že naši čtenáři ve skutečnosti zvládnou ještě mnohem víc.

zpět na obsah

Jde o moc

Milena Bartlová

Nejvýznamnější česká umělkyně je Marie Čermínová – avantgardní a surrealistická malířka, součást samého jádra národního kánonu moderního umění, velmi vysoce hodnocená na uměleckém trhu. Jak známo, změnila si jméno na rodově i národně neutrální, významově prázdné slovo Toyen. Nynější velká výstava Národní galerie v Praze sice nehodlá podněcovat diskusi o tom, co takové gesto znamená, přesto nás snadno napadne otázka, proč vyvolává tak velký rozruch možnost, že by si české ženy mohly svobodně volit své příjmení aspoň v tom směru, zda u něj ponechají přivlastňovací příponu -ová? Dovolí se to? Kdo by to měl dovolit? Státní úřad? Podle čeho se přitom má řídit? Dovolíme to my, „my všichni“? Neosobní entita „náš jazyk“? Kdo by takovou neosobní entitu ve veřejné diskusi zastupoval? Kdo je oprávněn mluvit jejím jménem? A kdo takové oprávnění udělil – a mohl by je tedy i změnit? Takto kladené otázky jsou východiskem každé emancipace. Je zřejmé, že expertní rovina jazykovědy je podružná, rozhodující je otázka moci. Kdo, proč a v jakém rozsahu má mít moc nad tím, jak mluvíme? A nad tím, jak sami sebe chceme označovat?

Analýza mocenských vztahů je už dobré půlstoletí, od doby působení filosofa Michela Foucaulta, nepominutelnou součástí jakékoli diskuse o společenských jevech. V Česku jste si toho ovšem nemuseli všimnout. Právě důsledkem chybějící pozornosti pracovníků médií i ostatních veřejných diskutérů vůči tomu, kdo, z jaké pozice a proč má určitou moc, u nás často společenská diskuse vyšumí do prázdna, když se zacyklí kolem jednotlivce. Mohlo by to hrozit i případu zveřejnění sexualizovaného a sexuálního násilí politika Dominika Feriho. Z hlediska právního je jistě třeba dokazovat, dokázat, rozsoudit a asi jej i odsoudit. Z hlediska celospolečenského ale nejde o aroganci a nezdrženlivost jednoho mladého muže, o jeho testosteron a feromony ani o uspokojení nebo nespokojenost dotčených žen. Jde především o to, že Feri zneužíval svou neformální moc, jíž disponoval jako vysoce postavený politik a celebrita, a se ženami zacházel jako s věcmi, bez respektu k jejich lidství. A zneužíval také moc, kterou třeba i bez vlastního vědomí a přičinění disponoval automaticky jako muž v naší společnosti, založené na patriarchálních hodnotách. Síla, s níž počítá české slovo „znásilnění“, totiž není jen bezprostřední fyzická, ale je to také to, co je například v anglickém slově power společně se sílou obsaženo – tedy právě moc. Její reálnost garantuje společenská „smlouva“, tedy vyslovené i skryté hodnoty a systémy jejich zajištění.

Na sociálních sítích se objevily různé variace otázky, co přesně je tak těžké pochopit. Když to nechce, tak to nechce. Ne znamená ne, respektujte to. Jenže takhle jednoduché je to celé právě jen v případě běžného sexuálního vztahu, a možná ani tam ne. I v této situaci může být odpověď „ano, chci“ hluboce nesvobodným projevem. Patriarchální společnost funguje jen díky tomu, že ženy mají velmi často její hodnoty zvnitřněné natolik, že upřímně budou souhlasit s tím, co je ve skutečnosti poškozuje jako lidské bytosti. Jak v minulém čísle A2 ukázal filosof Tomáš Koblížek, „násilí na ženách je něčím více než záležitostí individuálních kriminálních aktů, jejichž trestnost by bylo dobré vymezit novým zákonem. Jde o typ chování, který plyne z toho, v jakém žijeme prostředí, jaké obrazy ženy v něm kolují a jak snadno jsou tyto obrazy přijímány“. Pokud nedokážeme prohlédnout, že to podstatné za sexualizovaným násilím i za fyzicky nenásilným, verbálním sexismem jsou mechanismy zneužívání moci včetně jazyka, nebude ani exemplární rozsudek nad Dominkem Ferim k ničemu.

Nejde jen o fyzické přemožení odporu, ale také o ovládnutí druhého, ať už svolil vědomě nebo se nevědomě podvolil. Do stejné kategorie nakonec může patřit i situace, do níž podřízený vstoupil nejen na základě zcela vědomého, svobodného rozhodnutí, ale dokonce tak, že musel nejprve vynaložit úsilí a v soutěži o elitní postavení zvítězit. Letos v zimě dosáhl na kulturní scéně mladší generace velkého ohlasu šestidílný podcast Petera Kolárčika „Na čom makáš?“ (viz článek Natálie Drtinové v A2 č. 4/2021). Jeho protagonisté očekávali, že při studiu na UMPRUM budou užívat výhod studujících výběrové vysoké školy pro rozvoj svých osobností. Jenže se cítí být znásilněni požadavky na vysoké pracovní nasazení, pokud mají svůj nárok být umělci v praxi prokázat. Jeden z nich si tento požadavek zvnitřnil v tak přepjaté podobě, že se brzy zhroutil.

Kolárčik ve svém podcastu nakonec připustí, že pociťovaný útlak není věcí konkrétního vedení ateliéru či jedné školy, ale že jde o celý společenský systém, postavený na maximalizaci výkonu podřízených. Nestačí mu, co tento systém nabízí jako motivaci: že se vynaložené úsilí vrátí, až se sami dostanou na horní příčky mocenské hierarchie. Dochází ke zjištění, že má-li on a jeho přátelé nárokům, které pociťují jako násilí, uniknout, musí vystoupit z celého systému, v tomto případě ze školní přípravy na uměleckou kariéru. Ukázalo se totiž, že zdravý rozvoj osobnosti, který by měl podle nich být předpokladem umělecké tvorby, je s ní ve skutečnosti v protikladu. Protože je celý případ otevřen z hlediska začínajících studentů, neobsahuje závěrečnou pointu: naše euroamerická civilizace je zcela prorostlá principem nadvlády mocnějších nad podřízenými, silnějších (nejen fyzicky) nad slabšími. Pletivo moci ji drží pohromadě. Nadvláda se realizuje někdy brutálně, někdy přijetím konvenčně znásilňujících principů, někdy úplně bezmyšlenkovitě.

Nechci tvrdit, že jediným východiskem je hned opustit civilizační struktury. Jako skeptická stará žena nedokážu sama sebe přesvědčit, že řešením se stane zásadní posílení a rozšíření principu péče. A samozřejmě z komplexnosti celé věci neplyne, že by nebylo nutné pomocí práva postihovat ty, kdo stavu věcí využívají pro vlastní uspokojení. Odhalování sexualizovaného násilí je podle mého mínění signál, který vypovídá o tom, že „žena je negrem světa“, že by se o tom zatraceně důkladně mělo mluvit a že je nejvyšší čas s tím něco reálného dělat. Připomínat širší a hlubší mocenský rozměr Feriho a podobných případů bychom ale měli proto, abychom na jedné straně dokázali rozpoznávat i jiná znásilňování, než jsou ta sexuální, a na druhé straně neztráceli z dohledu nezbytné rozlišování.

Autorka je profesorka dějin umění na UMPRUM.

zpět na obsah

Budoucnost bez emancipace?

Program pro konzervativní levici

Matěj Metelec

V posledním roce a půl vyšla řada souborů levicové esejistiky zaměřené na budoucnost, kterou mnohé z nich měly i v názvu, od Sametové budoucnosti? (2019) přes kolektivní knihu Budoucnost (2020), sborník Za hranice kapitalismu (2020) ke stotřináctému číslu Revue Prostor s podtitulem Záblesky budoucnosti. K tomu se dá připočíst i seriál Za demokratickou levici v Listech a „michéovskou debatu“, která proběhla napříč médii. Levicová esejistika zažívá na rozdíl od upadající levicové politiky rozkvět. Knihu Budoucnost levice bez liberalismu, pod níž jsou editorsky podepsaní Petr Drulák, Jan Keller, Matěj Stropnický a Ilona Švihlíková, lze jen těžko nepovažovat za polemiku alespoň s některými ze zmíněných titulů. Publikace představuje svým způsobem dovršení sporu mezi „starou“ a „novou“ levicí, jenž se vyostřil v době uprchlické krize a ve středoevropském kontextu je skutečně spíše střetem levice konzervativní a progresivní.

Společnost, nebo národ?

Patnáct krátkých, spíš publicistických než esejistických textů uvozují Teze za spravedlivou společnost, sepsané čtveřicí editorů. Teze mají programový charakter a formují se okolo čtyř klíčových témat: důstojnosti práce, spravedlivého přerozdělování, ochrany přírody a mezinárodního míru. Už použitý slovník naznačuje, že svým obsahem tento program patří kamsi do sedmdesátých let 20. století. Mluvit v době klimatické krize o „ochraně přírody“ je odtržené od reality, „mezinárodní mír“ zas upomene na tehdejší détente, mimo jiné proto, že vychází z teze, že „různá mocenská centra“ (nikoli národy či kultury!) mají různé představy o spravedlivé společnosti. Tím je popřen nejen socialistický univerzalismus, ale rovněž univerzalita lidských práv a otevírá se tím možnost přikývnout sebeodpornější diktatuře.

V oblasti práce a přerozdělování vznášejí Teze klasický požadavek důstojné mzdy a daňové progrese. To oprávněně žádalo dělnické hnutí od 19. století, to však není důvod vracet se k tehdejším představám o linearitě a nevyhnutelnosti pokroku. Přesně to ovšem autoři činí, když prohlašují: „odmítáme tezi, že nebude práce, naopak práce je nekonečné množství, jen v důsledku selhávání kapitalismu často nemá podobu placeného zaměstnání“. Tuto „tezi“, spojenou s problémem automatizace, by však měli spíš vyvrátit než pouze „odmítnout“, protože prohlášení „práce bude“ nechtěně připomíná sliby Antonína Novotného „maso bude, bude maso“. Nemluvě o tom, že významu neplacené práce jsme si do značné míry vědomi díky feministické a postkoloniální kritice, což jsou perspektivy, které editoři výslovně odmítají brát v potaz.

Ještě podstatně horší je ale represivní rozměr jejich představ o „spravedlivé“ společnosti. Tu má ohrožovat „asociální zlomek procenta z vrcholu společnosti a rovněž asociálních několik procent z jejího dna“. Stát, jak si jej představují, nemá podporovat „asociální menšiny“, protože „spravedlivá společnost je tu pro společenskou většinu“. Absurdní symetrie nejbohatších a nejchudších coby nepřátel lidu a představa, že spravedlnosti lze dosáhnout „omezením“ těch na úplném dně, posouvá program editorů ze sedmdesátých let kamsi do třetí dekády minulého století. Obraty odkoukané od pravicových populistů se mísí s tradiční levicovou rétorikou a vytvářejí amalgám, který by šel shrnout do hesla „ne liberalismu, ano demokracii – ale jen pro některé“. Nepřekvapí, že „základní identitou, která jako jediná umožňuje v dnešní době mobilizaci“ je v této směsi národ, ani to, po jakých vzorech editoři pošilhávají. Polsko a Maďarsko sice prý „neuskutečňují levicovou politiku“, ale „porušují liberální dogmata ekonomická i kulturní“, a to, zdá se, editorům ke spokojenosti stačí.

Neomarxisté, výtržníci a migranti

Většina autorů souboru mluví o selhání „liberální levice“, přes frekventovanost tohoto pojmu ovšem není zcela jasné, koho mají na mysli. S ohledem na historický vývoj poválečného Západu by vina za toto selhání měla ležet na sociálnědemokratických stranách. To ony nejprve přistoupily na modus vivendi s kapitalismem a nakonec popřely své kořeny i programy a přijaly neoliberalismus. Ilona Švihlíková po právu kritizuje jeho internalizaci v tzv. třetích cestách, většina autorů sborníku však míří na jiné cíle.

Že Jan Keller ve svém příspěvku mluví o „neomarxistické, kulturní levici“, už dnes bohužel překvapí jen málokoho, v knize se však tato nálepka, vlastně krajně pravicová konspirační teorie, objevuje zcela běžně. Právník Jaromír Hořák píše, že zájmy středních vrstev jsou ohroženy „jak shora ze strany elit, tak zdola ze strany kriminální podtřídy, přívalem cizích migrantů nebo činností kulturně-anarchistických skupin“, a spojence vidí v alt-right. Jeho volání po nesmlouvavém trestněprávním postupu proti „krajním projevům nevkusu, neukázněnosti a šikany“ představuje takovou podobu „konzervativní levice“, s jakou by se patrně ztotožnil i Vasil Biľak. Adam Votruba opakuje jinou konspirační teorii – o „kolonizaci v podobě neregulované migrace“ – a v knize narazíme i na termín „rasismus naruby“, oblíbený především mezi zastánci bílé nadřazenosti.

K těm zajímavějším příspěvkům patří text Matěje Stropnického – už proto, že je za ním jasná politická ambice. Ať už šlo o úmysl, či nikoli, vykládá Stropnický příčiny svého politického pádu – levice mylně soustředěná na postmateriální hodnoty – a podle všeho i plán nového vzestupu. Jeho součástí má být rozchod s elitami, včetně „hodnot, jež zastávají“, což znamená „opustit přinejmenším dočasně i část vlastních hodnot, neboť je elity kooptovaly“. Stropnický nejspíš po Marxovi objevil Ernesta Laclaua, protože volá po levicovém populismu, ovšem bohužel bez emancipace, jejíž význam argentinský filosof vždy zdůrazňoval. Pro Stropnického obsah levicového populismu vychází „z dokonalé znalosti lidí, naslouchání jim a přizpůsobování se jejich zájmům“. Naivně paternalistická představa „dokonalé znalosti lidí“ připomene soudruha Pláteníka z Okresu na severu, v kontrapozici ale také výrok Bohumíra Šmerala, že „kdo chce veřejné mínění vytvářeti, musí mít odvahu proti němu stát“.

Budoucnost levice bez liberalismu je kniha mírně řečeno nevyvážená – texty se v mnohém opakují, aniž by dohromady tvořily myšlenkovou mozaiku, často si však také protiřečí a řada z nich je vyloženě nepovedená. Cílem editorů bylo patrně shromáždit co největší množství autorů, aby vyvolali dojem, že „konzervativní levice“ má u nás výživné intelektuální podhoubí, výsledek však ukazuje, že je tomu přesně naopak. Nejzajímavější příspěvky jsou ty, které se k blouznění o nutnosti boje s neomarxismem a „kulturní levicí“ stavějí rezervovaně, naopak u těch bojovnějších je znát, že za nimi nestojí usilovná intelektuální práce, nýbrž touha vyslovit své vágní dojmy či nápady, nebo dokonce traumata a frustrace.

Nové vrcholky

Nových „výšin“ v knize dosahuje vývoj Petra Druláka. Ten vyměnil motýlka za typický módní doplněk krajní pravice, vymítání George Sorose, které vkusně kombinuje s takřka klausovským požadavkem „očistit solidaritu od rozkladných představ a fantazmat, jimiž ji umrtvili progresivisté“ a soustředit se na ty, „s nimiž nás spojuje tisíciletý příběh českého národa“. Vyloženě cynicky působí rovněž tvrzení Petra Kužela, že antirasismus či feminismus jsou mainstream, protože je prosazuje EU. Kužel musí dobře vědět, že mluvit o mainstreamizaci feminismu v ČR je možné jen s velkou dávkou fantazie a že důsledně antirasistické postoje zde zastává jen málokdo.

Veronika Sušová-Salminen se překvapivě odvolává na ostatními proklínané neomarxisty. Příspěvek, v němž zmiňuje Chantal Mouffe či Tariqa Aliho, patří k těm nejzdařilejším. Autorka jako jedna z mála mluví o většině tak, že si pod tímto pojmem lze představit spíše hegemonii než implicitní touhu konstruovat „většinu“, která si v první řadě došlápne na ty, co se od ní liší. Nejlepším textem z celého souboru je patrně příspěvek Michala Hausera, který nejenže střízlivě popisuje genezi dnešního posunu levice od sociálního státu k neoliberalismu, ale také se na omezeném prostoru snaží naznačit smysl autochtonní české socialistické tradice.

Editoři v úvodu prohlašují, že levice musí jít cestou „plebejských spojenectví, kde plebejcem je každý, komu současný systém méně dává, než bere“. Takový Jan Keller však zdá se vidí plebejského spojence i v „pravicovém sociologovi“ Petru Hamplovi nebo neoliberálovi Václavu Klausovi. Nemluvě o tom, že editoři svým plebejcům příliš nedůvěřují, když jim vedle silného nepřítele v podobě nadnárodního kapitálu museli nabídnout ještě slabého nepřítele v lidech na sociálním dně. I já považuji socioekonomickou rovinu za zásadní frontu, na které má dnešní levice napnout své síly. Kvůli tomu ale nemusí fetišizovat národní stát (a národní kapitál) a používat jej jako nástroj k útlaku menšin ve jménu většiny. Petr Uhl v osmdesátých letech napsal, že navrhuje-li někdo „vládu silné ruky, horuje-li pro kázeň a pořádek či dokonce pro čistotu rasy, spatřuje-li zlo v cizincích a idejích či zvycích, které do země přinášejí, bývá to fašista, i když se stydí takto se označit“. Tato slova platí i dnes.

Petr Drulák, Jan Keller, Matěj Stropnický, Ilona Švihlíková: Budoucnost levice bez liberalismu. MDA, Praha 2021, 132 stran.

zpět na obsah

Básník přírody, filosof odporu

Nad Deníkem Henryho Davida Thoreaua

Karel Kouba

„Můj deník by měl být záznamem mé lásky. Chtěl bych do něj psát pouze o věcech, jež miluji, o své náklonnosti k jakékoliv stránce světa, o tom, o čem rád přemítám. Mé touhy nemají o nic jasnější směr než rašící pupen, který sice směřuje ke květu a plodu, k létu a podzimu, ale vnímá pouze teplé slunce a vlivy jara. Cítím, že jsem k čemusi uzrál, nedělám však nic a nedokážu zjistit, o co přesně jde. Mám pouze pocit úrodnosti. Nastal čas setby. Ladem už ležím dost dlouho.“ Úryvek z Deníku amerického spisovatele, esejisty, filosofa a přírodovědce Henryho Davida Thoreaua celkem výstižně charakterizuje povahu jeho zápisků, které si vedl mezi lety 1837 a 1861. Hlavní motivací a silou jeho tvorby je totiž opravdu láska k projevům života i neustálý úžas nad zdánlivě všedními přírodními ději.

Překladatel Thoreauových spisů Jan Hokeš uspořádal v Deníku reprezentativní výběr z rozsáhlého čtrnáctisvazkového vydání každodenních poznámek, postřehů a skic, které si autor zapisoval během čtyřiadvaceti let života v okolí svého rodného města Concord. Ačkoliv zde nacházíme motivy a témata, které nám mohou být povědomé z jiných knih Henryho Davida Thoreaua, zápisky fungují jako hutný a velmi cenný průřez jeho myšlenkovým světem i pokrokovým světonázorem. Je pozoruhodné, nakolik je i dnes jeho myšlení svěží, inspirativní a především aktuální.

Přírodní mystika

Četba knihy nejprve uchvátí nekončícím údivem nad dokonalostí přírody a zkoumání jejích zákonitostí. Thoreau je básník přírodních procesů. Svým pozorováním nás zavádí do mystické říše, která je skrytá, a přitom na dosah, a jíž vévodí čistota, přirozenost a upřímnost. Zápisky se vine dialog s neživými věcmi i se sebou samým a autorovo okouzlení neustálými parafrázemi lehkých valérů reality je až omamné. Ve svém soustředění na detaily bez přestání hledá nová a nová pojmenování odvěkých dějů a snaží se splynout se zvuky, vůněmi a barvami. „Viz, slyš, čichej, ochutnávej atd., dokud jsou tvé smysly svěží a čisté,“ píše a vyzdvihuje civilizačním balastem nezanesené vnímání, díky němuž můžeme vidět skutečnost v její pravé podstatě. Pouhým popisem dovede vyvolat vzpomínku, emoci či náladu a stále znovu a znovu se nechává překvapovat různými variacemi téhož, ať už jde o lom světla na vejmutovkách, vzdálenosti v měsícem osvícené krajině nebo tvary ledových plátů, jichž si všiml při bruslení a které vypadají „jako flotila tvořená tisícovkou rybářských lodí na lovu makrel, plující pod plnými plachtami a hnaná svěží brízou“.

V popisu proměn okolního světa se Thoreau nechává okouzlit výhradně obyčejností, nikoliv mimořádnými událostmi. To úzce souvisí i s jeho žitou skromností a neokázalostí. Součástí takového přístupu k tvorbě jsou častá sezení, dlouhá pěší putování, pozorování a hloubání, tedy činnosti, jimž je vlastní antiproduktivistický či protipracovní étos. Rozpuštění v mnohosti přírodních dějů je podmíněno dostatkem volného času a ponorem do nehybnosti, v níž je možné vnímat detaily a nenápadné změny, avšak z utilitárního pohledu jde o „zbytečně promarněný“ čas. Tento praktický aspekt v zápiscích reprezentuje autorova nahluchlá teta: „Jen si to představ! Dneska půl hodiny stál a poslouchal kvákání žab.“

Environmentalista, anarchista, tulák

Ačkoliv by se z mnoha zápisů mohlo zdát, že se Thoreau společnosti spíše stranil, bylo mu vlastní i uvažování nad lidskou podstatou, mravními kritérii a problémy své doby. Pohlcení krajinou totiž úzce souvisí s úvahami nad její historií, současností a lidmi, kteří ji obývají. Jak víme z knihy Občanská neposlušnost a jiné eseje (1866, česky 2014), angažoval se v abolicionistickém hnutí a jeho rodinní příslušníci byli aktivními členy „podzemní železnice“, tajné sítě, která pomáhala uprchlým otrokům. Na několika místech píše o pomoci uprchlíkům z plantáží a odhaluje pokrytectví otrokářského systému tváří v tvář křesťanství: „Národ, ve kterém namísto lidských zásad převládají rasové předsudky, není křesťanský.“ Soucítí také se zvířaty, která kvůli člověku ztratila svou svobodu, případně byla zabíjena pro kůži a maso.

Tato východiska, jejichž součástí je i odpor k technice a náboženská i myšlenková tolerance, jsou ale komplexnější a v podstatě souznějí s anarchismem či environmentalismem, za jehož zakladatele bývá autor považován: „Co kdybychom poslechli ony výtečné příkazy, ony božské pobídky, jež nejsou určeny tělu, ale mysli a jsou bezpochyby správné: nejíst maso, nic nekupovat, neprodávat, nesměňovat atd.“ Kromě toho je Thoreau přímým předchůdcem woodcraftu – nejen proto, že často pobýval v lesích, ale i pro jeho zálibu v toulání a dlouhé rozpravy o chůzi.

Síla Deníku spočívá v tom, že se v něm těsně setkává teorie a praxe, básnická vize i existence na okraji tehdejších společenských norem. Jeho text je žitý – život a psaní jsou pro autora jedno a totéž. Jde o dílo originálního myslitele, který zároveň nonkonformně jednal.

Henry David Thoreau: Deník. Přeložil Jan Hokeš. Paseka, Praha 2020, 448 stran.

zpět na obsah

Generace otrávená fikcí

Konwického touha po prchavém zkonejšení

Blanka Činátlová

„Láska, láska, láska,/ láska, láska, láska,/ láska, láska, prdel,“ básní v duchu gombrowiczovské poetiky lýtek jedna z postav Černé kroniky lásky (1974, česky 2021). Ironický úšklebek, jejž tato báseň sugeruje, odkazuje spíše k doslovnému překladu titulu románu polského spisovatele, filmového scenáristy a režiséra Tadeusze Konwického, který zní Kronika milostných nehod. Vyprávění o lásce, kterou „ještě nikdy nikdo nezažil“, má v sobě však jak směšné tóny lehkomyslných nehod, tak tragické a patetické melodie osudových balad.

Chřtán předurčení

Ve Vilnu (Vilniusu), metropoli „mnoha národů promíšených jaksi z rozmaru a bez smyslu“, se na jaře a v létě 1939 odehrává příběh první lásky Víti a Aliny. Přes všechno utrpení a emocionální bouře, jimž musí čelit, i výron básnických metafor a fatálních vyznání by se dal odvyprávět banálněji než neustále se opakující zápletky každodenních katastrof z novinových černých kronik, které románem prostupují. Nadějný student se zamiluje, neudělá maturitu a v zoufalství se pokusí o sebevraždu. Nebo: milenci, jejichž lásce okolí a okolnosti nepřejí, se rozhodnou pro společný odchod ze světa. Přestože však rytmicky se vracející koleje (železnice i času) mají „otevřený chřtán předurčení“, katastrofa (milostná i historická), kterou čtenář neustále očekává, překvapivě nepřichází. Městem se sem tam mihnou vojáci, Alina přijde na rande s plynovou maskou, někdo balí kufry, jiný skočí pod vlak, občas rachotí motory při leteckém cvičení, ale mnohem víc se tančí, popíjí, miluje a tlachá. Atmosféra Černé kroniky lásky v něčem připomíná o čtvrt století mladší Sanatorium Tworki (1999, česky 2019) Marka Bieńczyka, kde se v podezřelé pastorální idyle (a v obdivuhodné přehlídce brakových narativů) na dohled od Varšavy v letech 1943 a 1944 odehrávají milostná i filosofující tokání „báječných mladých lidí“. V Bieńczykově románu smrt „žvaní jen“, v Konwického textu chodí po domě, heká, vzdychá a čeká. V Sanatoriu se schovává v dopisových fragmentech, ve špatně napsaných básních, lidových morytátech, v Kronice v lakonickém zpravodajství černých kronik. Podobně jako v řeckých tragédiích však k drásavým situacím nedochází přímo před našima očima.

Dožívání v příslovcích

Ani Konwicki nemá potřebu doříkávat. Historická traumata nahrazuje melancholický mýtus. Kronika černé smrti patří spolu s romány Dziura w niebie (Díra v nebi, 1959), Zwierzoczłekoupiór (Zvěročlověkoupír, 1969) a Bohyň (1987, česky 2004) k tzv. vilenskému cyklu. Konwicki se v něm vrací k dětství a mládí, které strávil v okolí Vilna. Mytizace krajiny nesměřuje pouze ke vzkříšení jakési bájné litevské Arkádie ani se nostalgicky nedojímá nad uplynulým mládím. Funguje i jako bilance nenahraditelných ztrát, memento pomíjivosti a nestálosti i toho, co se jeví jako pevné a věčné – láska, rodina, domov či vlast. Literární topos tzv. Kresů, jež zahrnují i vilenskou oblast, funguje v polské próze jako palimpsestový mikrokosmos, kde se mísí různá etnika, konfese i bohové, modlitby a zaříkávání, lidské osudy ovládají přírodní živly i různí běsové. Iracionální síly a snová imaginace osedlávají skutečnost. Například v románu Czesłava Miłosze Údolí Issy (1955, česky 1993), jenž se v této krajině také odehrává a jehož filmovou verzi režíroval právě Konwicki, chodí čerti v kabátcích střižených podle Immanuela Kanta. Kresy ale reprezentují také pomezní místa traumatu a neodčiněných křivd.

Konwicki vypráví o Litvě, která „dožívá své dny v příslovcích“, její mesiáši už nikoho nespasí. O době, kdy nikdo nechtěl být mladý, o časech „křivých nohou a poďobaných tváří, o kterých se říkalo, že na nich ďábel mlátil hrách. Byla to léta bezzubosti a nikoho neděsila ústa plná zčernalých pahýlů.“ Ukolébávající vzpomínku na bujnou vegetaci, vůně ojíněného lesa, suché trávy či šeptající hlíny narušuje všudypřítomná deformace (což je možná perspektiva, která charakter vzpomínání vystihuje nejlépe): „Lidé tenkrát nosili hrby, vláčeli za sebou uschlé nohy, plivali tuberkulózní hleny, hnili od syfilidy, dusili se astmatem, obrůstali křečovými žilami z těžké dřiny, scvrkávali se od pakostnice. Byly to krásné časy zalidněné ošklivými lidmi.“

V kůži mládí

„Milujeme tolik Litvy, kolik jí zbylo,“ konstatuje vypravěč. Jenže co a zda vůbec z ní zůstalo? Hlavní hrdina, mučedník lásky Víťa, se několikrát setká se svým – a zdá se, že i autorovým – alter egem. Zhmotněný v postavě tuláka či starce zhnuseného vlastním tělem, obaleným rosolovatým tukem a užíraným chorobou, Víťu oslovuje a s vědomím věcí příštích sní o identitě zamilovaného maturanta, který netuší, co všechno ještě opustí. Nad snivým rozpomínáním převažuje však jakési melancholické futurum. Vypravěč přicházející z budoucnosti prchá do „nikdy nesplněných variant osudu“, touží „vmísit se mezi lidi, kteří dosud neznají své předurčení, převléknout se do kůže mládí, přejinačit události a náhody, pohroužit se do tajuplného, znepokojivého tunelu praminulosti, ale nehledat v tom smysl, logiku, ospravedlnění, jen toužit po prchavé chvíli zkonejšení“. To ale pravděpodobně nepřichází. Svému mladšímu a naivnímu já totiž prozradí nejen to, že v budoucnu bude krásně formulovat moudré myšlenky, ale také, že „tvoje generace už se bude loučit se životem zděšená, konsternovaná a s pocitem nenaplnění“. A samo autobiografické vyprávění se pak jeví jako dočasná existence „ve své, a přece ne vlastní, nýbrž opomenuté životní variantě“.

Hysterie je krásná nemoc

Konwického styl vyprávění připomíná čechovovská dramata. Jazyk jako by se jevil autenticky a upřímně pouze ve svém lyrismu, když popisuje večerní chlad, předjarní pukání nebo introspektivní čas. V situaci, kdy má vyjádřit opravdové city, selhává. Jazyk mateřské péče zní trapně, jazyk milostné touhy spíše jako špatně frázované repliky na divadle. Víťa i Alina neustále deklamují své sebeobrazy „nejprohnanějších maturantů“, „ulhaných k smrti“. Sami hrdinové se však usvědčují ze směšnosti a možná se jí i kochají. „My sami se mystifikujeme, vymýšlíme si emocionální konstrukce, říkáme tomu láska, extáze, levitace. (…) Onemocněl jsem maximalismem. A co když je to hysterie? Hysterie je taky krásná nemoc. Taky přináší konejšivou, tichou, sladkou smrt. (…) Jsme přecpaní literaturou. Jsme generace otrávená fikcí.“ Jako by milenci neměli k dispozici svůj vlastní jazyk, svou identitu vytvářejí na základě přečteného, nikoli prožitého.

Opakovaně se vracející motivy – matčino lamentování, dědečkova agonie, flirtování a špičkování sester Puciatových, tango znějící z jejich gramofonu – i falešné signály nadcházející tragédie baladicky rytmizují text. Elegický patos tak narušují groteskní situace, které smrtelnou vážnost mládí po způsobu Gombrowiczova románu Ferdydurke (1937, česky 1997) proměňují v grimasu – Víťa posedle šmíruje Alinu a sám je šmírován svými přáteli. Neustále se někdo prodírá křovím, znenadání vykukuje za stromem, milovníka při přelézání plotu pokouše pes, při námluvách se chroustají kyselé okurky.

Umřít z lásky se hrdinům pravděpodobně nepodaří, budoucí zestárlý Víťa si dokonce už ani Alinu nevybavuje. To, co se v daný okamžik jeví jedinečným, ve skutečnosti osudem nehýbe. Těžko říct, zda se deziluze týká jen nehod prvních lásek, nebo i mesiášských přeludů mládí, synovské lásky či krajiny domova. Jisté je pouze to, že vždy „rozbijeme své výmysly o hranu nicoty“.

Tadeusz Konwicki: Černá kronika lásky. Přeložila Helena Stachová. Pistorius & Olšanská, Příbram 2021, 224 stran.

zpět na obsah

Kytarák - literární zápisník

Jan Štolba

Zlínský bard Jarda Kovanda – osmdesát, letos v únoru. Obálka jeho loňské sbírky, pojmenované s příznačným chagallovsko-magrittovským subverzním poetismem Za oknem Mitterrand (Dauphin, 2020), je vyzdobena obrázkem Jardovy vlastní sochy Kytarák. Neboť Jarda je krom básníka, prozaika, redaktora a pedagoga samozřejmě ještě i malíř a sochař. Udělej si sám! Kdoví, co to je, nejspíš relikt předlistopadové éry, kdy umělec nemohl nic moc – a tím pádem se pouštěl do všeho. S kuráží a přesvědčením, že zvládne vše, neboť co taky jiného je umění než zvládání. Báseň, sochu, obraz nutno nejdřív zvládnout, vykřesat, slepit, stlouct a dodělat, učinit za vším tečku a dát to ven. A začít znova. Kytarák je poskládaný z různých hranatých kusů, je to strakatě obarvené dřevo, hrací skříň, špalíčky, hrábě, ale i obarvený ostnatý drát a v místě tváře nějaké elektrozásuvky. Je to slepenec hravý a primitivní jako socha pouštního bůžka z Mali. Bůžek topornými špalíčky svírá kytaru (srbsky hrát řekne se svirać!), ale zároveň to na první pohled vypadá, že si též rukama zakrývá uši sám před sebou a špulí přitom jednu z obarvených plastových zásuvek v němém křiku na munchovský způsob. Možná to je i jeden z principů Jardovy poezie: stále hrát s sebou, ale přitom proti svému hraní i sám řvát, zacpávat si před neskladně poskládaným přívalem světa, vpouštěným do veršů, obě uši. Neboť kdesi uvnitř jsme jistě i čistí a docela tiší, bez poskvrny a neobarvení, ačkoli celý život zároveň tak nějak řveme s sebou, spolu s tím, jak se to celé valí kolem.

Udělej si sám – svůj osud si napiš, odžij, dokonce i „umřít si potřebuje každý sám… Z Jardovy nové sbírky zas vane pocit zdravé zabýčenosti uvnitř svého osudu, kdy umělec je zkrátka ten, co musí všecko uvidět, prožít, sklížit, nikdo to za něj neudělá, nikdo další to sólo nezahraje. Poslední dobou se trochu roztrhl pytel s názory, že by měl v literatuře nastoupit experiment (Miroslav Balaštík), že by spisovatelé měli psát radikálněji (Eva Klíčová). Hm, jenže když se něco radikálnějšího v literatuře vskutku děje, ctění kritici se nepřetrhnou. Když přišel Ivan Matoušek s neortodoxním románoeposem Spas (2001) nebo když Kovanda vydal román Gumový betlém (2010), nikdo je moc nevítal. Přitom jde o literaturu o to odvážnější, že Jarda vždy spolehlivě experimentuje hned celým tělem, nejen způsobem psaní, ale všemi zmobilizovanými vzpomínkami, obnaženými kořeny, na trhu je hned celá kůže, psaní je pro Jardu ne způsob, jak vyrobit čtivou rodinnou ságu, ale jak zjistit, co rozložitý příběh uvnitř osobního osudu vlastně obnáší, znamená, jak je sám o sobě postavený, v jakých tvarech se ta neodbytná ponorná souostroví vynořují z paměti. Jak je to celé propojené se mnou i s dobou a vůbec se všemi, a ne jen vše tak nějak vykalkulovat, aby se to dobře trávilo. Protože důležité jsou nervy vyprávění, ganglie postřehů a okamžiků a impulsy, jež tyto uzliny vysílají do příběhu a vytvářejí jedinečná propojení. Ten obrys není známý předem. Z líčení zabijačky přes třicet stran, se všemi příchody, odchody, úkoly, úkony, lidskými typy, hláškami, makro- a mikrodetaily se pak stane dost radikální freska, mající důvod sama v sobě, je to kus eposu, svědectví, které si tvoří svá vlastní narativní pravidla a nemusí se zpovídat předpřipraveným literárním principům a trikům.

I v nové sbírce poslepované sólo pokračuje. Kytarák hrabe hráběmi po hmatníku. Za oknem Mitterrand, jak název napovídá, je sbírka kostrbatě kosmopolitní, mluví se tu bez okolků anglicky, cestuje se, létá, letušky jsou oděny v rakousko-uherských barvách… Cestuje se nejen místně, ale i v čase a taky mezi lidmi a od situace k situaci, od jednoho témbru či dialektu k druhému, jednoho zaslechnutého hovoru k dalšímu. Moskva, Prágl, Oklahoma City, Vnorovy… Dobrou čtvrtinu cestovního cyklu o výpravě do Paříže pozře úvodní průjezd Jardovým mytickým Archlebovem a dojezd tamtéž, k buchtám na Slovácku, u nichž vše začíná. Nebo končí. Ne, nic nekončí, vzpomínání znamená věčný začátek. „K čemu je vlastně volný verš/ když začínáme a končíme říkadly.“ A Jarda Kytarák vlaje právě mezi moderní volností, fragmentárností, přelétavostí – a vnímáním prazákladní „říkanky“, která je k nalezení někde vespod. Všecko má svou říkanku, věčnost, Eiffelka, umírání, Kovandu jeho balvan táhne dovnitř k říkankám, třeba pomyslným, jimiž doříkáváme životní tíhu, patos anebo zas nesouvislost a nesourodost světa. Táhne ho to k říkankám, k jejichž nonsensu a mateřskému rytmu vše míří a u nichž vše končí, neboť právě tam kdysi vše začalo a jiný důvod to tady nemá než se zas vrátit na začátek. „A pros za nás hříšné nyní i v hodině smrti naší amen/ kočka spadla z kamen.“

A pak je tu každodenní hořkost, průběžná ponorná říkanka, té kdyby se člověk ubránil. Jenže svět končí tak nějak neslavně, prolezlý byznysem i bídou, bezdomovectvím doslovným i duchovním, a je z toho hořko v ústech, ani nová svoboda s naší melancholií nakonec moc nepohnula, něco zde navždy bude chybět (přebývat?), jako Kytarákovi chybějí struny, na něž zároveň drnká, a i jeho jediné oko je vlastně jen druhá našpulená huba, která křičí. A dírou v kytaře je mu vidět poklopec, a když knížku obrátíme, v pohledu zezadu zjistíme, že i Kytarák si samozřejmě nese na zádech svůj kříž, ovšem kříž ve tvaru x, čili spíš vyplněný chlívek v dotazníku, odškrtnutou položku. Je to odfajfkovaný muž. Lpíme na domově, ale žádný domov vlastně není, chybí jako díra do světa, fragmenty, co se hrnou skrz verše, nemají žádný domov, naše paměť není domov, jen šťastně hořce hranatý slepenec a Kytarák nemá, kam by hlavu složil. Nezbývá než dál hrát své sólo. „Smutek jako když rybář/ do vody vylije černou kávu.“ Jarda Kovanda, letos osmdesát.

Autor je básník, literární kritik a hudebník.

zpět na obsah

Sirény dálek

Nad románem Chmurdálie Joanny Bator

Klára Soukupová

Román Chmurdálie (2010, česky 2020) polské autorky Joanny Bator byl nominován na cenu Magnesia Litera 2020 za nejlepší překlad (zhostila se jej Michala Benešová). Už v roce 2015 získala v této kategorii ocenění její kniha Pískový vrch (2009, přeložila Iveta Mikešová), na niž novější dílo volně navazuje. Český titul románu sice neodráží konotace původního Chmurdalia („chmura“ znamená „mrak“), z textu je však zřejmé, že jde o vysněnou krajinu, kterou hlavní hrdinka Dominika hledá. Kolem ní se v kruzích soustřeďují příběhy dalších postav, proplétají se a zrcadlí.

Prostředkem, jímž Bator udržuje návaznost a koherenci příběhu, je nejen rytmus, jejž i český překlad obdivuhodně udržuje, ale také nenásilné přesouvání perspektivy: postavy si plynule předávají štafetu v tom, kdo zrovna stojí v centru vyprávění a čí osud sledujeme. Čtenář tak nemá pocit, že by předchozí osobu a její témata opouštěl, ale naopak jako by ona sama dobrovolně přenechávala slovo někomu jinému. Současně se variuje způsob, jímž se postavy modelují – někdy o sobě Dominice samy vyprávějí, jindy je sledujeme při jejich konání, nebo naopak na ně další lidé vzpomínají či o nich čtou. Tímto způsobem se vytváří prostupnost mezi různými světy, které ve Chmurdálii figurují, ať už je to předválečné městečko Kamieńsk, v němž je rozšířena víra v bludičky a kouzla, soudobá řecká diaspora v Londýně, šedivý Valbřich devadesátých let nebo pokrytecký americký Jih.

Panna Marie s dcerou

Chmurdálii můžeme bez jakýchkoli pochybností označit za „ženský román“ – už jen proto, že všechny hlavní postavy jsou ženy. Pokud se v příběhu objeví významnější mužská figura, je to homosexuál (cukrář Ivo, zpěvák Jeremiáš). Muži jsou jinak zapomenutí, mrtví, nepřítomní (neznámí otcové), slabí (doktor Lepki, Felix Meisels) či nepodstatní (Dominičiny náhodné známosti). Ženy do sebe mužský element zapracovávají a mužům se připodobňují – ať už skrze samostatnost nebo krátké vlasy –, jako by se bez nich v životě obešly. V tomto kontextu je zcela přirozené, že Dominičin překvapivě nalezený partner Řek Dimitri není nijak blíže popsán – jeho hodnota spočívá v tom, že byl Dominice blízký už v dětství, než je život rozloučil. Kromě toho už se nijak neprojevuje, v příběhu pronese jen pár slov a zápletku nikam neposouvá: jako by jeho osoba sloužila pouze k zaplnění prázdného místa vedle protagonistky.

Když v závěru knihy Jaďa narazí v Čenstochové na opomíjenou sochu madony a v děťátku v jejím náručí rozpozná místo ikonického Ježíška holčičku, jde o scénu, která symbolizuje ženskou energii románu. Nestačí však, že hrdinky jsou ženy – Sára je Afroameričanka, Malgoša lesba, Eulálie Židovka, Gražynka „nejkrásnější žena, jakou kdy viděli“, Růžena a Anděla staré panny. I proto se v knize objevují repetitivní scény, kdy jsou tyto postavy, představující minority v mnoha podobách, vystaveny kolektivní nesnášenlivosti. Bator v tragikomických pasážích evokuje šuškandu, drby, nadřazený výsměch i takzvané dobře míněné rady: „Radí dceři, aby chodila na taneční večery organizované kostelem; běž, holčičko, jdi mezi lidi, třeba tam potkáš někoho solidního, místo aby ses tahala s cikány.“ „Vaří tam hygienicky? vyptává se dcery telefonující zpoza oceánu; dávej pozor, jestli to nejsou čuňčoši, a kdyby jo, tak nic nejez, vyplivni to do ubrousku a šup s tím pod stůl, to je nejlepší.“

Zacelit a zacyklit

Jinakost se neustále nachází pod kritickým dohledem. Strach z cizího nevyvolává jen barva kůže, homosexuální orientace nebo výstřední chování, ale jakákoli „potřeštěnost“ – pod tento výraz se skryje téměř cokoli, od tancem projevované radosti přes nomádský život či talent na matematiku až po šťastně bezdětný život. V tom má Chmurdálie funkci motivační příručky – pomocí barvitého vyprávění chce ukázat sílu a výjimečnost odstrkovaných a nabídnout čtenáři potenciální vzory a hrdinky, s nimiž se může ztotožnit. V knize totiž chybějí záporné figury. Všichni jsou (až nesnesitelně) sympatičtí, každý svým způsobem nachází cestu životem a více či méně dosahuje vyrovnanosti. Žádná z postav není stavěna do morálně ambivalentní situace, nečiní jakékoli chybné rozhodnutí, s jehož následky by se musela vyrovnávat. I proto je Chmurdálie prosté oddychové čtení – nenutí čtenáře o hrdinech a jejich osudech přemýšlet, protože je brzy jasné, že všechno dobře dopadne, vztahy se urovnají, zranění zahojí a dušičky upokojí. Jedinou neznámou je, jak k tomu dojde.

Přestože je jedním z hlavních témat knihy život na cestě, postavy jsou vyprávěním násilně tlačeny k sobě. Místo aby autorka nechala vyznívat paralely mezi jednotlivými osudy v různých historických dobách a situacích, uměle osoby propojuje setkáními a příbuzenstvím. V New Yorku polský Žid Icek Kac zasáhne do života nejen Sářině babičce La-Teeshe, ale i Eulálii Barronové, s níž se následně setkává i Dominika, kterou zase zachránila Gražynka, a právě tu Icek od války hledá. Projevuje se v tom úporná touha vše zacelit a zacyklit. Je třeba Napoleonův nočník vrátit do správných rukou, Sáru dohnat do Malgošiny náruče, Jaďu sblížit s jejími nevlastními sourozenci, Černá Venuše se musí setkat s Napoleonem. Na posledních stránkách románu je nutno všechny postavy dotlačit na jeden idylický ostrov. A pokud se náhodou v této finální scéně nemohou ze své podstaty vyskytovat, je nevyhnutelné je alespoň zmínit. Takový postup připomíná televizní show, ve které se nakonec sejdou na pódiu všichni účinkující při závěrečné písni.

Polské nomádství

Joanna Bator se v zájmu „čtenářské přístupnosti“ uchyluje k polopatickému dovysvětlování, takže pokud mezi místy, postavami, epizodami či motivy vyvstanou podobnosti, může si být čtenář jist, že na ně bude explicitně upozorněn, aby náhodu nepřehlédl nějaká „důmyslná“ pojítka, která autorka do příběhu zabudovala. Motiv Sirén a Napoleona se objevuje tak často, jak je to jen možné, aby čtenář nebyl na pochybách, že se tyto mytické figury zpřítomňují v různých časech na různých koncích světa, a jednotlivé osudy spolu tedy souvisejí. Z příliš zjevně opakovaných motivů se tak stávají otravné signály pro nepozorného čtenáře, místo aby skutečně nesly význam.

Chmurdálie zvláštním způsobem prozrazuje otisk Běgunů (2007, česky 2008) Olgy Tokarczuk do polské literatury. Následuje je v tématu nomádství, v užívání časových přeskoků, ale i v práci s „artefakty“. Jestliže exotický a panoptikální prvek představoval u polské nobelistky černošský dvořan na dvoře Josefa II. Angel Soliman, zde je to „hotentotská Venuše“ Saartjie, která sice po smrti není vystavena vycpaná jako Soliman, ale části jejího těla jsou naloženy do formaldehydu jako kuriozity. Můžeme to považovat za literární nápodobu, ale stejně tak by se dalo říct, že tato shoda odráží životní pocit, jenž v Polsku sílil po roce 2000 (prožitek otevřeného světa, pro leckoho příliš svobodného a heterogenního; jinakost vnímaná jako exotika; ztracenost v přívalu netušených možností; prociťování všeho nedokonalého jako jedinečného). Je pak pochopitelné, že se tento prožitek projevil i v literárně analogických motivech, tématech nebo vyprávěcích postupech.

Autorka je komparatistka.

Joanna Batorová: Chmurdálie. Přeložila Michala Benešová. Paseka, Praha 2020, 496 stran.

zpět na obsah

V honbě za podobnostmi - slepá v kopřivách

Alena Machoninová

Celé hodiny bych se mohla dívat z okna, za kterým se doslova přes noc udělala zelená stěna, co téměř nepropouští světlo. Dovnitř pronikají nanejvýš odlesky, které vrhá to svěží listí lip, javorů a topolů vysazených těsně u domu. Když zafouká a vítr pohne větvemi, jsou vidět i útržky severně modrého nebe – toho, o kterém si Walter Benjamin do svého Moskevského deníku 25. ledna 1927 poznamenal, že takové široké nebe není nad žádným jiným velkoměstem. A právě od Benjaminovy útlé knížky k němu zvedám oči a přes staré sklo, co všechno trochu zkresluje, sleduju, jak se na pozadí té nebývalé modři a zeleně vznáší chmýří z topolů – jako sníh, jako kocouři (konečně si vybavím to slovo z dětství pro velké vločky, na které jsem si celou zimu nedokázala vzpomenout). Je to hypnotický pohyb, to padající chmýří – „puchopad“, jak říkají místní. V jednu chvíli jako by zpomaleně padalo vzhůru. A mně se zdá, že se už nedívám z okna, ale na stereogram – plochá zelená stěna dostala najednou třetí rozměr. Pak začalo fičet a byla z toho obyčejná vánice, ve které se to všechno mlelo. U vchodu do domu i pod obrubníky potom ležely bílé načechrané závěje. Sem tam je nějaký malý kluk zapálil. Vzplály prudkým plamenem, který rychle postupoval vpřed a okamžitě hasl. A bylo po závěji.

Benjamin píše, že závěje jsou v moskevských ulicích jedním ze zdrojů světla, jelikož odrážejí pouliční osvětlení. Mluví pochopitelně o sněhových závějích. V Moskvě byl v zimě, dva měsíce, v prosinci a lednu 1926/1927. V článku, který o ní po svém návratu uveřejnil, tvrdil, že kdo nebyl v Moskvě v zimě, vůbec ji nezná, že život v Moskvě je v zimě o jeden rozměr bohatší. Snad. Mám ale ráda to žhavé moskevské léto, co se rozhoří stejně prudce jako chmýří z topolů a stejně momentálně zhasne. Chladím se v něm těmi zimními zápisky, v nichž se po městě ještě jezdí na saních a sníh příjemně tlumí každý zvuk.

Texty cizinců o sovětské metropoli dvacátých, třicátých let hltám už dávno. Bývají varovné. Hledám v nich paralely s vlastním pohledem, který postupně uvykl a nevidí všechny ty kříže na zlatých kupolích pravoslavných chrámů, co vypadají jako „náušnice připnuté k nebi“, ani to, že „lidé si zde příliš necení času“, ani mnohé jiné, co tak ostře vnímá Benjamin a další krátkodobí hosté. Hledám v nich paralely s vlastní dobou a pouštím se do toho bláhového podniku s vědomím, že i docela nepatrné shody jsou s to zastínit podstatné rozdíly.

Benjaminův deník mě místy zvláštně irituje – jistou podlézavostí západních rusofilů, nadšením pro všechno tradičně ruské (všechny ty dřevěné medvědy, lakované krabičky), podceňováním avantgardních výbojů i chabým odhadem toho, co z kulturního kvasu konce dvacátých let ve skutečnosti přetrvá. A přece je v něčem uhrančivý. Je to hluboce osobní výpověď o neúspěšném pokusu navázat spolupráci s místními kulturními kruhy, o zklamání z cesty, kterou se sovětská společnost ubírá. Avšak více než o městě vypráví o zoufalém vztahu k ženě, která v něm žije a autorovi věčně uniká. A mně z celého textu v honbě za podobnostmi v hlavě utkví jedna: „Mám tu nesmírně zelektrizované vlasy.“

zpět na obsah

Z traumatu zrozená

Zákoutí karpatské literatury

Aneta Křižková

Karpatský prostor je společným územím hned několika národů a ještě více státních celků, které si jej postupně a v různých historických obdobích přivlastňovaly a dělily se o něj. Přivlastňování funguje ostatně jako jeden ze základních principů kulturní výměny – přijetím cizí formy a implementací lokálního obsahu pak vzniká specifický výsledek, kulturní hybrid. Karpatský literární prostor a jeho reprezentace, ať už o nich smýšlíme jako o literatuře karpatské, středoevropské či šířeji slovanské, z přivlastnění a převrstvení různých kulturních kontextů vyrůstají; a stejně jako o literatuře středoevropské či slovanské lze o nich uvažovat pouze zpětně v rámci rekonstrukce obrazu, který samy o sobě předkládají.

Hegemonie bez hranic

Převrstvení kulturních kontextů úzce souvisí s problematikou hranice – karpatský prostor charakterizuje geografická blízkost a silný sousedský étos, paradoxně ale i perifernost oblasti ležící na pomezí Východu a Západu. Pohraničí, jak píše americká novinářka židovského původu Anne Applebaumová, je místem mnohosti civilizačních vrstev, které se navzájem překrývají. Karpatský prostor je historicky zatížený svou izolovaností, ale zároveň fungoval jako místo přechodu, tranzitu, směny.

Národy umístěné na metaforické hranici mezi Západem a Východem na sebe podle bulharského teoretika mediální kultury a literárního historika Alexandra Kiosseva aplikují takzvané sebekolonizující mechanismy. Kiossev vychází z evropského kolonialismu, který přetavuje v dlouhodobou (a lehce sebemrskačskou) kulturní strategii slovanských států a národů. „Hegemonií bez dominance“ označuje dobrovolné přejímání kulturních vzorců západní Evropy proto, aby se lokální kultura mohla konečně stát součástí univerzální (a tedy evropské, západní) kultury. Toto nekritické přejímání s sebou nese aspekt podceňování – pokud na piedestal postavíme kulturu cizí, kde se pak nachází naše vlastní? Existuje vůbec naše autentická kultura? Ano, odpovídá Kiossev, odsuneme-li vlivem sebekolonizace vlastní kulturu do věčného stínu univerzální, evropské kultury, bude naše kultura trpět traumatem globální absence. Ba co více, trauma se stane jakýmsi ustavujícím prvkem její existence. Kultura zasažená traumatem (nebo dokonce podle Kiosseva z traumatu zrozená) získává pocit méněcennosti. Literární reprezentace takové kultury za své přijímají kolektivní imaginaci založenou na pohledu zvenčí, který s sebou nese silný hodnotící aspekt.

Bájná Ruritánie

Současná literatura karpatského prostoru, kterou charakterizuje právě převrstvení kulturních kontextů, ve svých konkrétních reprezentacích často tematizuje a relativizuje příslušnost k východnímu nebo západnímu kulturnímu rámci. Vztah k té či oné kultuře reflektuje vypravěčská strategie, spojená také se snahou o definici vypravěčovy identity vzhledem k danému prostoru. Polský novinář a žurnalista, autor gonzo reportáží Ziemowit Szczerek ve své próze Přijde Mordor a sežere nás aneb Tajná historie Slovanů (2013, česky 2017; viz recenze v A2 č. 3/2018) zavádí vypravěče, mladého novináře (mimochodem autorovo alter ego), na road trip po západní Ukrajině. Jakožto rodilý Polák během cesty v doprovodu jiných Poláků i Ukrajinců problematizuje svůj vztah k západní Ukrajině. Szczerekův vypravěč osciluje mezi východní exotikou – exaltovaně upozorňuje na deformovanost prostoru, města a místa, kterými projíždí, jsou pro něj „bordelem na kolečkách“ – a identitou příslušníka velice podobného kulturního rámce. Pohraniční území západní Ukrajiny, zejména Rusíny obývané Karpaty, jsou v polském kontextu navíc neoddělitelnou součástí mýtu „bájné Ruritánie“, kolébky střední Evropy, potažmo slovanství s jeho vinicemi, zelenými loukami a zříceninami.

V názvu knihy obsažený Mordor v tomto případě odkazuje ke konkrétnímu, a přesto proměnlivému prostoru, který představuje vždy o něco východnější Východ – pro Čechy je to Polsko, pro Poláky Ukrajina, pro obyvatele Haliče Krym… Hranice mezi Východem a Západem se tak posouvá v závislosti na pohledu toho, kdo se dívá. Identita vypravěče Mordoru je zredukovaná na explicitně nadřazenou polskost ve srovnání s ukrajinskou mentalitou. Tento přiznaný orientalismus se však postupně hroutí; v samém závěru textu dochází vypravěč k přesvědčení, že se na Ukrajinu díval prizmatem šovinisty – jako na exotickou zemi vyvázanou z jeho „polské“ reality. Happy endem je v tomto případě vypravěčova katarze – stydí se, když na zpáteční cestě přechází ukrajinsko-polskou hranici a je svědkem ponižování lvovského spisovatele polskými pohraničníky. Szczerekova strategie tak spočívá v obrácení pohledu od ironizování ukrajinského kulturního rámce k porovnání s vlastní národnostně motivovanou identitou. Rozdíl v nich vlastně není žádný, identita cizince-Poláka se dekonstruuje na pozadí toho, že i Polsko je zbavené univerzální, západní estetické formy, pokud je nahlíženo z perspektivy příslušníka „západnější“ kultury.

Falešný střed

Vypravěčskou strategii zahrnující pohled zvenčí využívá také další román zasazený topograficky do prostoru Karpat, Jinací od ukrajinského spisovatele Tarase Prochaska (2006, česky 2012; viz recenze v A2 č. 8/2013). Děj románu se odehrává ve městečku Jalovec, vyhlášených ginových lázních „ve středu Evropy“. Jalovec zde vystupuje synekdochálně jako zmenšený vesmír, který propojuje dva tematizované prostory, karpatský i středoevropský. Vytvořením Jalovce a jeho zasazením do reálné topografie Karpat Prochasko nabízí alternativu k hledání vlastních kořenů a zprostředkovává haličský mýtus Karpat jako kolébky slovanství (podobně jako již zmíněný mýtus západní Ukrajiny-Ruritánie). Zasazením Jalovce do středu Evropy, jak k němu v textu referuje, zároveň převrací zavedenou dichotomii centra a periferie – Karpaty jsou pravděpodobně posledním místem, kde bychom v současné kulturní mapě střed Evropy hledali. Hledání domnělé ztracené autenticity skrze její vynalézání v literární reprezentaci považuje Kiossev za součást sebekolonizační metafory. Znovu tím zdůrazňuje potřebu sebekolonizující kultury obhajovat vlastní existenci – ať už se to děje skrze závislost narativu na prostoru, tematizací, ironizací či problematizací vypravěčovy identity vzhledem k danému prostoru.

Záměna periferie za centrum a vědomé vytváření „falešného středu“, které Prochasko konstruuje v Jinakých, se tak vypořádávají s faktem geografické i imaginární vzdálenosti od kosmopolitního centra – univerzální (západní) kultury. Na evropskou periferii usazuje karpatskou oblast západní Ukrajiny také vypravěč Mordoru, který o ní mluví jako o „zákoutí vybíhajícím směrem do Evropy“, čímž upozorňuje na zřejmý distanc mezi touto oblastí a zbytkem Evropy. Literární rekonstrukce karpatského prostoru v současné literatuře v textech autorů totožného geopolitického areálu, jako jsou Prochasko nebo Szczerek, předkládá paradoxní obraz prostoru odtrženého od univerzální kultury evropské (západní). Současně si ale oba vypravěči kladou otázku, v jakém kulturním kontextu se tedy pohybují oni sami a do jaké míry jsou součástí tohoto „východnějšího“ prostoru – a jakým způsobem je toto označkování ovlivňuje. Čtení v modu sebekolonizující, traumatizované kultury nelze považovat za produktivní pro všechny texty z karpatské oblasti, rozhodně je ale Kiossevova teorie zajímavá z hlediska hledání autenticity, ukotvení v kontextu středoevropské kultury, potažmo slovanství.

Autorka je komparatistka.

zpět na obsah

Slovania na zákazku

Epický historický seriál slovenskej produkcie

Juraj Malíček

Dvanásťdielny fantazijno-historický seriál Slovania sa na svojej domovskej televíznej stanici Joj vysielal v týždenných intervaloch od stredy 10. marca do stredy 12. mája s tým, že vo finálový večer boli odvysielané dve epizódy, nie jedna, čo sa však už stalo predtým. Akože televízia sa rozhodla – vraj na prianie divákov – zaradiť dve epizódy po sebe, potom sa vrátila k jednodielnemu modelu, či tak nejako ďalej, čo však už neviem, len vágne lepím z vygúglených tlačových správ publikovaných kade-tade po webe, hnaný ambíciou dať textu o Slovanoch aspoň akýsi faktický základ. Nestane sa.

Jediným dôležitým faktom totiž je, že z pozície diváka ma bezprostredne po tej marcovej premiére Slovania prestali zaujímať s tým, že keď bude seriál vonku celý, bingwatchnem ho naraz. Po prvej epizóde som usúdil, že sa oplatí, a vlastne sa aj oplatil, aj keď celkom inak, ako som pôvodne zamýšľal, čím sa dostávame k ústrednej a azda nosnej paralele: Slovania sú na zákazku, seriál i text o nich.

Ak by neprišla ponuka o Slovanoch čosi napísať, možno by som sa k ich dopozeraniu dostal niekedy v lete a možno vôbec a nič dramatické by sa nestalo, okrem toho, že by som nemal možnosť akosi to celé spätne premyslieť, porozmýšľať, pomudrovať nad tým, čo sa vlastne stalo. Kde je zakopaný pes, či sa s vaničkou naozaj vylialo aj dieťa, či – aby sme použili federálne zrozumiteľný popkultúrny frazeologizmus – kde urobili súdruhovia z NDR chybu?

Kostlivec v skrini

Prečo sa jednoducho z najočakávanejšieho slovenského televízneho seriálu možno poslednej dekády, možno vôbec, stal kostlivec v skrini? Teda nie, ešte nie kostlivec, ale mŕtvola v počiatočnom štádiu rozkladu, smrdiaca všetkými smermi. Naozaj by sme na Slovanov najradšej zabudli, skryli ich kdesi a už sa k nim nevracali?

Ťažko povedať, osobne mám síce ničím nepodložený pocit, že áno, že tvorcovia by radšej zabudli, respektíve že necítia dostatočné zadosťučinenie, avšak mediálnou optikou ľudí, čo sa starajú o televízne PR, boli Slovania jednoznačne úspech. Sledovanosť prvej epizódy bola závratná, sledovanosť tých ďalších kolísala, ale minimálne časť ľudí sa dodívala do konca a bola spokojná. Na ČSFD má seriál nakoniec hodnotenie 53 percent (640 hodnotiacich), na IMDB dokonca 6,4 (140 hodnotiacich, údaje k 22. 5. 2021), takže vlastne fajn.

Akurát, že keď som sa díval – a díval som sa kvôli tomuto textu –, cítil som sa mimoriadne nepohodlne, ba dokonca mimoriadne nepríjemne. Odhodlaný, vopred odhodlaný, že seriál sa mi jednoducho bude páčiť za každú cenu, že chcem, aby sa mi páčil, kvôli ľuďom, ku ktorým mám osobné väzby, a aj kvôli tomu, že jednoducho chcem, aby na Slovensku konečne vznikol aspoň troška dôstojnejší seriál.

Ako chytať ryby v sude

Vzniklo toto, potvrdili sa najhoršie obavy, hejteri mali azda pravdu, Slovania sami osebe nie sú dosť dobrý seriál na to, aby zniesli nekompromisný kritický pohľad celkom ignorujúci nálady davu. Napriek tomu k nim chcem byť milosrdný. Kopať do Slovanov je totiž ako chytať ryby v sude, triafať stodolu zvnútra, príliš jednoduché a rovnako zbytočné.

Slovania sú viac svojou vlastnou karikatúrou ako serióznym dramatickým útvarom. Nie je to nikoho chyba, nikoho problém, nikoho zlyhanie. Slovania ako celok sú totiž nie chyba, ale obeť – prehnaných ambícií a takého televízneho PR brainwashingu, ktorému sa prakticky nedalo vyhnúť. Začalo to ešte kedysi v roku 2018 a kontinuálne s narastajúcou intenzitou pokračovalo prakticky až do niekoľkokrát odsunutej televíznej premiéry. Výpravný seriál inšpirovaný slovanskou mytológiou, seriál, ktorého pointa – že to vlastne bude o Samovi – je súčasťou už prvých dohľadateľných PR textov o ňom, presne tých, v ktorých sa objavuje celkom nezmyselné pripodobnenie k Hre o tróny (A Game of Thrones, 2011 – 2019). A k tomu tie velikášske reči o rozpočte, výpravnosti, epike, o unikátnosti celého projektu a tak ďalej. Vo finále sa dokonca objavili dohady, že Slovania sú taká šupa, že azda pôjdu na Netflixe. Akoby ešte na Netflixe chodili šupy.

Televízne kompromisy

A potenciálny divák, ktorý sa tej mediálnej kampani jednoducho nemal ako vyhnúť, celkom prirodzene začal očakávať čosi, čo z princípu nemohol dostať, a paralelne s vysokými očakávaniami sa už objavili hlasy, ktoré Slovanom nakladali viac, ako si zaslúžili. Nech by Slovania boli akokoľvek dobrí, schytali by to, presne v duchu národných konvencií. Úspech sa neodpúšťa, najprísnejší, najtvrdší, najnekompromisnejší sme voči vlastným veciam.

Pritom každému len troška triezvejšiemu divákovi, ktorý sa snažil na celú vec hľadieť s odstupom, muselo byť vopred jasné, že na Slovensku v televíznom primetime nemôžeme čakať nič ani skutočne prevratné, ani revolučné, ani inšpiratívne, nič naozaj také dobré, že by to ten televízny mainstream zniesol.

Veď kto už ho sleduje? Sviatoční rekreační diváci, neangažovaní, bez fanúšikovského rozmeru, pozostalí terestriálneho vysielania, čo ešte nenabehli (a už ani nenabehnú) na streamingové služby, pasívni príjemcovia bez akejkoľvek ambície participovať, ľudia, čo by sa nedívali ani na tie Hry o tróny, aj keby hneď mohli byť v tom primetime na Jojke uvedené. Nemohli, veď u nás v telke sa stále pred desiatou večer ani nemôže povedať „kurva“, a to je ten najmenší problém.

Ani si nedokážem predstaviť tie vnútorné tlaky a obmedzenia, ktorým tvorcovia Slovanov, vediac už, kde a za akých okolností bude ich seriál uvedený, museli čeliť. A toto je na Slovanoch explicitne vidieť, všetky tie kompromisy, ktoré tvorcovia museli urobiť, aby náhodou niekoho o tej deviatej skutočne neprekvapili, nevyviedli z pasívneho diváckeho komfortu seriálom, v ktorom sa už pri jeho výrobe jednoducho ráta s tým, že ho bude treba prerušovať kvôli reklame.

Dvanásť plus-mínus štyridsaťminútových epizód, ktoré musia udržať divácku pozornosť bez toho, aby skutočne zaujali. Dvanásť epizód, ktoré neustále musia explicitne sprítomňovať žánrový hybrid mixu histórie, o ktorej vie modelový divák-dav mimoriadne málo, a fantasy, o ktorom vie ešte menej. Dvanásť epizód, ktorých prirodzeným, z podstaty quality TV vyplývajúcim atribútom má byť zdanie autentickosti, avšak nemôže sa v nich ani explicitne ukázať súlož, ani podrezané hrdlo, ani poriadne, od pľúc charakterovo zahrať taký ten druhý plán, v ktorom sa Slovanom nebuduje pomník, ale pranieruje sa ich malosť.

Bezkofeínová quality TV

Niežeby sa tvorcovia o to všetko nesnažili, snažia, ale robia to bezkofeínovo, bez tuku, bez glutamanu, éčok a lepku, robia to light a soft, aby to nedajbože divákovi naozaj nezachutilo, aby mu nestúpol cukor, cholesterol a adrenalín, aby sa to na ňom naozaj nepodpísalo.

Niet sa potom čomu čudovať, že Slovania sú seriál bez chuti, nemastný, neslaný, ani úspech, ale ani poctivý trash, žiadne guilty pleasure, ale seriál lavírujúci na tých plus-mínus päťdesiatich percentách, seriál, čo sa nedá ani tak poctivo fanúšikovsky obľúbiť, ale nedá sa ani zatratiť, nenávidieť, lebo nejaké formálne i obsahové kvality, ktoré predsa len má, sú zjavné.

Kamera, výprava, kostýmy (niežeby sa aj do nich nekopalo, ale to je folklór), silné sú napríklad aj konkrétne herecké výkony, ktoré však do veľkej miery trpia práve tým, že známi a populárni herci sa v nich objavujú v polohách, v ktorých na nich nie sme zvyknutí. A zas až taký dobrý herec ten Cinkota nie je, hoci sa mimoriadne snaží, aby divák – vždy, keď Čarad prehovorí – nepočul Chandlera z Priateľov (Friends, 1994 – 2004).

Slovania sú za nami, nejako sa s tým vyrovnáme. Nakoniec, videli sme a uvidíme horšie kusy. Na druhej strane, Slovanov je škoda, vznikli totiž primárne z ambície posunúť slovenský televízny seriál kamsi inam, ďalej, priblížiť ho štandardom civilizovaného sveta, nech už to znamená čokoľvek. Vznikli ako dielo ľudí, ktorí seriálom nepohŕdajú ako defektnou umeleckou formou (áno, celkom vážne sa dá dodnes na Slovensku bežne s týmto prístupom stretnúť), ale naopak, sú na vlne, veľmi dobre sa sami v aktuálnom seriálovom svete orientujú, rozumejú mu a sami sú dostatočne umelecky i remeselne disponovaní na to, aby dobrý seriál dokázali urobiť. Akurát – že sa to do veľkej miery dialo na Slovensku – nemajú dosť autonómnej umeleckej slobody na to, aby im bolo umožnené nakrútiť seriál, čo by oni radi sami videli. Seriál, ktorého každú jednu časť a zložku by neboli permanentne nútení prehodnocovať a meniť v súlade s abstraktnými požiadavkami akéhosi efemérneho mainstreamového davu, ktorý večer čo večer sedí doma pri telke, díva sa a repce, kým nedostane, čo chce. Niežeby to vedel.

Slovania chcú byť tak veľmi ako iné seriály – úspešní, populárni, dobrí, že celkom zabudli byť sami sebou. Seriál vytvorila kopa zručných ľudí, režisérov, scenáristov, kameramanov, hercov, ale bez skutočného tvorcu. Tým mal byť ten mainstreamový televízny divák komerčnej televízie, divák-dav. Len mu to ktosi zabudol povedať.

Autor je teoretik popkultury.

Slovania. Slovensko, JOJ 2021. Tvůrci Peter Bebjak, Veronika Kolejáková, Jozef Koleják, Ján Luterán.

zpět na obsah

V zajetí sebeprezentace

Inside Bo Burnhama

Martin Šrajer

Bo Burnhamovi bylo šestnáct, když v roce 2006 na YouTube zveřejnil první sprostou satirickou písničku. Jeho songy důvtipně parodující různé hudební žánry i společenské trendy se staly virální senzací. V následujících letech mladý Američan se svými vystoupeními procestoval svět, vydal knižní bestseller Egghead (2013), stal se hlavní tváří seriálu Jmenuje se Zach. Zach Stone. (Zach Stone Is Gonna Be Famous, 2013), zahrál si v indie hitech Pěkně blbě (The Big Sick, 2017) a Nadějná mladá žena (The Promising Young Woman, 2020), obdržel množství cen a natočil vlastní film.

Při psaní výborně hodnocené hořké komedie o dospívání ve věku internetu Osmá třída (Eight Grade, 2018) vycházel z osobních zkušeností. Jak vzpomíná ve stand-upu Make Happy, coby člověk vyrůstající v Americe devadesátých let byl odmala veden k sebevyjádření a uvěřil, že druzí dychtivě očekávají, až jim předvede, co umí. Technologické společnosti mezitím na poptávku mladých po platformách, kde by se mohli předvádět kvůli předvádění samotnému, zareagovaly vytvořením Facebooku, YouTube a dalších sociálních sítí.

Také introvertní protagonistka Osmé třídy je zajatkyní kultu performativity. Své sebepojetí odvozuje od souboru virtuálních reprezentací. Věří, že kdyby přestala vytvářet obsah, zanikne. Podobné logice během pandemie podlehla většina z nás. Přidáváním příspěvků na Twitter, TikTok nebo Instagram jsme dočasně nedostupný vnější svět, ale především sami sebe ujišťovali, že stále existujeme. Čím víc času přitom trávíme online, tím méně jsme ochotni čelit matoucí realitě, která okamžité uspokojení nenabízí. Ke stejnému tématu se vyjadřuje i Burnhamův karanténní speciál Inside, uvedený na konci května Netflixem.

Malá velká one man show

Burnhamův návrat na scénu měl původně vypadat jinak. Po čtyřleté pauze, během které bojoval s úzkostí z vystupování na veřejnosti, si v lednu 2020 chtěl pódium znovu podmanit. Ve stejnou dobu se ale světem začal šířit covid-19. Kvůli zachování příčetnosti v následujících měsících sám napsal a zrežíroval pásmo písniček a skečů o egocentrismu bělochů zachraňujících svět, neupřímných omluvách celebrit nebo korporacích, jež v rámci marketingových kampaní předstírají, že jsou „woke“.

V úvodu Inside doufá, že vytvořený materiál divákům stejně jako jemu pomůžou nevystřelit si mozek z hlavy. Svou závislost na publiku vyjadřuje přidáním nahraného potlesku a smíchu k jedné z písní, promlouváním do kamery či svědomitým čištěním skla oddělujícího jeho mikrokosmos od toho našeho. Příčinou jeho deprese je patrně totéž, co mu přináší katarzi – vytváření stále nového obsahu. V jednu chvíli ostatně přiznává, že se mu projekt ani nechce dokončit, protože ho alespoň zaměstnává, když trčí vevnitř. Konkrétně v domě pro hosty, který pro účely natáčení proměnil v miniaturní studio.

Již jeho dřívější stand-up speciály Words, Words, Words, what. a Make Happy se vyznačovaly promyšleným zapojováním předem nahraných zvuků a využíváním mizanscény. V Inside, kde se k různobarevným světlům a vrstevnaté práci se zvukem přidává přesný střih, důmyslně využívaný zoom nebo proměňující se formát obrazu, je tato stylizovanost ještě nápadnější. Navzdory guerillovým natáčecím podmínkám nabízí Burnhamova one man show plnohodnotnou hudební produkci, v níž má každý výstup nápadně odlišnou dynamiku i design a je vizuálně nesmírně stimulující.

Někdy jde o perzifláž živých herních streamů nebo instagramových profilů bílých influencerek, které si romány ke čtení vybírají podle toho, zda jim ladí s tapetou, jindy o montáž záběrů imitujících hudební a sportovní filmy z osmdesátých let. Ač neopouštíme jeden nevelký pokoj – stálou klaustrofobní připomínku karanténního uvěznění –, nacházíme se zároveň na rave party, v tělocvičně nebo komorním hudebním klubu. Burnham takto přispívá k rozmanitosti svého nového speciálu a jedním tahem upozorňuje na umělost veřejných vystoupení, což je jeho trademark.

Umění je lež

Ve Words, Words, Words komika celou dobu doprovázejí obří panely s jeho hláškami, čímž se vystoupení vrací na stránky scénáře, z nichž vzešlo. V úvodních minutách stand-upu what. Burnham „nedopatřením“ shodí ze stoličky lahev s vodou a omlouvá se publiku, že ji musí zvednout. V tom hlas shůry pronese „Měl tu vodu převrhnout, ale vy jste si mysleli, že jde o nehodu“ a zdánlivá nehoda je odhalena jako naplánovaná součást představení. Několik podobných lekcí, z nichž si máme odnést, že umění je lež a baviči s námi manipulují, obsahuje i Make Happy.

Podobně jako jeho australská kolegyně Hannah Gadsbyová také Burnham dekonstruuje konvence stand-up formátu, zpochybňuje řídicí principy zábavního průmyslu a ptá se po významu humoru v době velkých politických a společenských krizí. Skeptická otázka „Je komedie u konce?“ a váhání, jak by měl jako bílý heterosexuál reagovat na ekologické katastrofy, rasismus a genderovou nerovnost, uvozují také jeho novinku. Odpověď mu mimo obraz nabízí andělský chór: „Uzdravit svět komedií“.

Burnham si samozřejmě uvědomuje, že vyprávěním vtipů a předstíráním, že stojí vždy na správné straně historie, nikoho nezachrání. Své počínání hodnotí podle stejně přísných standardů, jakými měří ostatním. Jeho neustálé shazování vlastní práce ovšem není projevem narcistní sebelítosti. V textech svých písní se zas a znovu označuje za součást problému, čímž bez falešného „dobroserství“ ukazuje, jakou cestou by se měli vydat i ostatní.

Dokud sebekriticky nepřijmeme, že sami neseme díl zodpovědnosti, rozklad hodnotového rámce naší civilizace nezastavíme. Tím ale sebereflexe třicetiletého komika nekončí. Kdykoli v Inside vyjadřuje strach a nejistotu, upozorňuje zároveň na proces utváření vlastního veřejného obrazu.

Nekonečná smyčka

Songy o sextingu, Jeffu Bezosovi a agorafobii jsou prokládány pohledy do zákulisí, kdy vidíme Burnhama ležícího rezignovaně na podlaze pokryté natáčecí technikou, sklesle hledícího do monitoru nebo brnkajícího na elektronické klávesy melodii, se kterou očividně není spokojený. Výboje kreativity střídá paralýza, jaká doprovází depresivní epizody. Namísto zoomerského youtubera, pseudofolkového písničkáře nebo jiného zobecnění určitého kulturního fenoménu sledujeme moderního renesančního umělce v tvůrčí krizi.

Ani v těchto chvílích ale Burnham není sám sebou a nepředkládá nám svůj necenzurovaný deník z nahrávání. Když se v jednu chvíli zhroutí a začne vzlykat, hudba zesílí a kamera se k němu začne pomalu přibližovat. Všechno je jen představení.

Burnham svou komiku na rozdíl od jiných současných bavičů nezakládá primárně na tom, co viděl, prožil a cítil. Ani tentokrát přes zdání větší intimity a otevřenosti nevypráví a nezpívá o sobě. Ze svého soukromí kromě inscenovaných pohledů do „tvůrčí dílny“ prakticky nic neodhalí. Stejně jako ve svých stand-upech ztvárňuje sérií alter eg vymyšlených pro různé typy vystoupení a internetových platforem. Víc než žitá zkušenost ho zajímají kulturní kódy, vzorce a narativní schémata, podle nichž své autentické zážitky organizujeme, a mediální konstrukty, v něž je proměňujeme. Ať už jako stand-up komici, hudebníci, influenceři nebo řadoví uživatelé internetu.

V závěru Inside Burnham, respektive jedna z postav, kterou hraje, konečně opouští dům. Namísto osvobozujícího pocitu se ale dostavuje panika, když zjišťuje, že zabouchnuté dveře nejdou otevřít, a tudíž nemůže zpět. Podobně nám v posledních týdnech očekávanou úlevu nepřineslo ani opuštění našich malých světů, s nimiž jsme se v předchozích měsících tak sžili.

Přesvědčení, že se všechno vrátí do normálu, naráží na skutečnost, že svět nebyl v pořádku už před pandemií. Na úzkost jsme se přitom naučili reagovat uzavíráním do vlastních pokojů a hlav, nestřídmou konzumací online obsahu a vytvářením virtuálních identit, které mají být zároveň opravdové i široce oblíbené. Bo Burnham z této nekonečné smyčky nenabízí východisko, ale mistrovsky reflektuje její absurditu i děsivost.

Autor je filmový publicista.

Bo Burnham: Inside. USA 2021, 87 minut. Režie, scénář, kamera, střih, hudba Bo Burnham, hraje Bo Burnham. Premiéra 30. 5. 2021 (Netflix).

zpět na obsah

Umění na Západě ztracené

DachaBracha a tradice ukrajinského folklóru

Miroslav Tomek

Ukrajinskou skupinu DachaBracha jsem poprvé viděl naživo 28. listopadu 2013 na kyjevském náměstí Nezávislosti. Tehdy tam už týden probíhaly protesty, které se do historie Ukrajiny zapsaly jako Majdan. Hudebnice ve svých neodmyslitelných vysokých kožešinových papachách hrály pod kýčovitým obeliskem a nadšení přihlížejících neutlumil ani lezavý chlad ukrajinského podzimu. O dva dny později, v noci z 29. na 30. listopadu, pořádková policie shromážděné demonstranty brutálně rozehnala – dosáhla ale jen toho, že protesty získaly na masovosti a zároveň přišly o svou relativně bezstarostnou atmosféru.

V té době už DachaBracha existovala skoro deset let. Skupina, skládající se z Niny Harenecké, Iryny Kovalenko, Oleny Cybulské a Marka Halanevyče, vznikla roku 2004 v kyjevském divadle Dach. U jejího vzniku stál známý ukrajinský režisér a umělecký vedoucí divadla Vlad Trojickyj. Původně DachaBracha vystupovala v rámci představení, brzy se ale osamostatnila. Divadelní původ skupiny je nicméně dodnes patrný třeba v tom, jaký důraz její členové kladou na kostýmy a vůbec na vizuální složku koncertů.

Majdan skončil, Ukrajinu ale čekaly těžké časy: Rusko okupovalo Krym, na východě země zahájili válku Moskvou podporovaní separatisté. DachaBracha, která si už v předcházejících letech získala přízeň západního publika, v té době svá zahraniční vystoupení chápala jako poslání. Koncerty v USA, Kanadě, Francii nebo Polsku hudebníci doprovázeli hesly jako „Stop Putin!“ nebo „Ne válce!“ a na konci vystoupení nikdy neopomněli rozvinout ukrajinskou vlajku. Také jejich pražské vystoupení v květnu 2019 uzavřel vzkaz: „Peace, love and no Putin.“ Zájem o world music z Ukrajiny byl najednou takový, že skupina hrála mnohem častěji v cizině než doma.

Od folklóru k etnochaosu

Folklórem inspirovaná hudba měla na Ukrajině vždy významnou pozici. Tradice lidového zpěvu tvořila dokonce jeden z pilířů národní identity. K symbolům krátkého období nezávislosti, které Ukrajina zažila v letech 1917 až 1921, patří Ukrajinská republiková kapela. Sbor vedený skladatelem a hudebním pedagogem Olexandrem Košycem, který vznikl z iniciativy tehdejší hlavy státu Symona Petljury, vystoupil v řadě evropských zemí a do té doby skoro neznámý ukrajinský folklór vyvolal v Evropě nadšení. Českého muzikologa (a později komunistického ministra kultury) Zdeňka Nejedlého zaujal Košycův sbor natolik, že mu věnoval dokonce samostatnou knihu Ukrajinská republikánská kapela (1920). O ukrajinských hudebnících zde mimo jiné napsal, že „přinášejí umění, jež jsme zde na západě pokládali již za ztracené“.

Lidovou hudbu po desetiletí propagovala sovětská kulturní politika a Ukrajinu měla v rámci Sovětského svazu i navenek reprezentovat především lidová kultura – byť ve své akademické, poněkud idealizované podobě. Už v šedesátých a sedmdesátých letech ale vznikaly alternativní proudy vycházející i z folklorní tradice. Na Ukrajině se tento žánr, představovaný skupinami Berezeň nebo Kobza, obvykle označuje jako folk beat. V Bělorusku podobnou hudbu hrála skupina Pěsňary, která si získala oblibu v celém SSSR. Opačný přístup představoval soubor Drevo, jenž se od konce sedmdesátých let věnoval autentické interpretaci původních lidových písní.

Právě se souborem Drevo začal Trojickyj v devadesátých letech spolupracovat, brzy ovšem narazil na to, že hudebníci přistupují k folklóru až příliš pietně. Nové spolupracovnice našel v mladých zpěvačkách s odbornou folkloristickou přípravou, které předtím působily ve skupině Kralycja. Záhy se přidal ještě perkusista Marko Halanevyč, podle kterého nová skupina dokázala „s folklórem experimentovat a nepřistupovat k němu jako k posvátnému kánonu“. Tak vznikl styl, který jeho tvůrci začali označovat „etnochaos“. Poněkud překvapivé je, že první inscenací, na níž se DachaBracha podílela, byl Shakespearem inspirovaný cyklus Ukrajina mistyčna (Mystická Ukrajina), s nímž Dach v roce 2007 vystoupil i v Londýně.

Folkdronové kvarteto

Zmiňovaná folkloristická průprava nespočívala jen v hudebních dovednostech, ale také ve shromažďování původního folklorního materiálu. Muzikantky se účastnily expedic na ukrajinský venkov, kde nahrávaly lidové písně. Samy se narodily v Kyjevě, a přímý vztah k lidové písňové kultuře tedy neměly. Materiály, které získaly převážně ještě před vznikem skupiny, jim dodnes slouží jako základ pro vlastní tvorbu. Někdy pozmění melodii, jindy zase přidají písni na dramatičnosti či rytmičnosti. Od autentické podoby ukrajinského folklóru hudbu DachaBrachy odlišuje především výrazný zvuk bicích nástrojů. Jsou to hlavně africké bubny djembe, na nahrávkách ale zaslechneme také egyptskou darbuku či indická tabla. Kromě violoncella a akordeonu občas zazní i východoslovanská píšťala žalejka.

Na počátku tisíciletí se etno vracelo do módy a skupina zaznamenala úspěch na populárních ukrajinských festivalech Šešory nebo Krajina mrij. První nahrávka Na dobranič (Dobrou noc, 2006) byla záznamem živého vystoupení, o rok později ale DachaBracha už vydala studiové album Jahudky (Bobulky, 2007). V té době také začaly muzikantky nosit vysoké kožešinové papachy, které nesmějí chybět na žádném vystoupení, a publikum tuto folklorní fantazii občas mylně považuje za součást ukrajinského lidového kroje. Značný ohlas mělo čtvrté album Light (2010), na němž se DachaBracha vzdálila původním lidovým předlohám svých písní a kde najdeme jednu z nejpopulárnějších skladeb skupiny Karpatskyj rep s nezaměnitelným zvukem brumle. Úspěchu určitě pomohl i hravý videoklip animátora Saši Danylenka.

V roce 2012 DachaBracha nahrála hudbu k sovětskému avantgardnímu filmu Země (Zemlja, 1930) od ukrajinského režiséra Olexandra Dovženka. Byl to náročný a poněkud paradoxní úkol – vždyť film oslavuje kolektivizaci, která na začátku třicátých let Ukrajině přinesla hladomor, jenž si vyžádal miliony životů. Světové publicity kapela dosáhla po vystoupení na Womexu v řecké Soluni na podzim téhož roku. O něco později, v roce 2014, magazín Rolling Stone skupinu popsal jako „folkdronové björkpunkové kvarteto“, jehož členové „za doprovodu truchlivé harmoniky řežou do cella, jako by měl nastat konec světa“.

Hudební velvyslanci

Bouřlivá koncertní aktivita způsobila, že se práce na dalším albu protáhla, a pátá deska Šljach (Cesta) tudíž vyšla až v roce 2016. Na rozdíl od předchozích nahrávek má jednotnou koncepci – skupina se na ní pokusila shromáždit písně ze všech regionů Ukrajiny, aby tak zdůraznila jednotu země ohrožené okupací a válkou. „Chtěli jsme vytvořit úplnou hudební mapu Ukrajiny,“ řekla Iryna Kovalenko v rozhovoru pro internetový hudební magazín Quietus. Na desce proto najdeme i krymskotatarskou píseň Salğır Boyu nebo skladbu Karamysly z Luhanské oblasti, kde zní místní rusko-ukrajinské nářečí.

Jedním z cílů skupiny je posílit sebevědomí Ukrajinců. Jak Halanevyč vysvětlil v loňském rozhovoru pro časopis Lokalna istorija, DachaBracha by světu chtěla dokázat, že „Ukrajinci jsou národ s plnohodnotnou kulturou“, ač ji sami zhusta chápou jako venkovskou a podřadnou. Světový úspěch DachaBrachy má napomoci tomu, aby o sobě získali lepší mínění. A zdá se, že se to daří. Ukrajinské publikum si ostatně svých „vyslanců“ ve světě patřičně cení. Výtky, že jejich folklorní experimenty jsou až příliš odvážné, už dávno utichly. Loni DachaBracha za svou hudební tvorbu obdržela státní Ševčenkovu cenu, dosud vyhrazenou jen představitelům „vysoké“ kultury. Také režisérka Anna Korž, která o skupině natáčí dokumentární film DakhaBrakha: On the Road, se domnívá, že skupina „má velkou misi – nést Ukrajinu do světa“.

Na zatím posledním, loňském albu Alambari, které skupina nahrála během pobytu v Brazílii, se s folklorním materiálem nakládá ještě volněji než kdy dřív. Narazíme tu na blues, ale také na báseň Lorelei od Heinricha Heineho, zpívanou na melodii lidové písně z ukrajinské Volyně. DachaBracha prostě pořád dokáže překvapovat a misionářský étos „neoficiálních velvyslanců Ukrajiny“ se na její tvorbě nijak negativně nepodepisuje. Muzika je to stejně tajuplná, radostná a svěží jako v době, kdy skupina začínala. Můžete se jí nechat unést kamsi do říše etnochaosu nebo se třeba zamyslet nad osudy Ukrajiny a okolnostmi, z nichž postoje hudebníků plynou.

Autor je ukrajinista.

zpět na obsah

Intimní lyrika Petra Veselého

Kurátorské hledání ve Fait Gallery

Zbyněk Fišer

V obou hlavních křídlech Fait Gallery v Brně je od letošního jara instalována výstava Nůž v kredenci malíře Petra Veselého. Autor, jehož žánrem je intimní lyrika, soustavně hledá a nalézá inspiraci v neokázalých, nenápadných motivech předmětů a prostorů starobylého domova. Selské stavení, architektonické detaily interiérů, okna, dveře, průhledy, stejně jako nářadí a náčiní poskytují vděčné náměty pro rozmanité výtvarné zpracování. Některé motivy jsou představeny jak v kresbě, tak i v malbě a objektové variaci a bezpochyby existují též jako miniatura básnická. Při náhledu do návštěvnického katalogu výstavy se divákovi odkrývá nejedna inspirační linka. Nutkavá potřeba opracovávat inspirační zdroj, dokud nebude kreativní cestou odhalena jeho podstata, dokud nebude nahlédnuta jeho nová role – například v proměněné barevnosti nebo v objevené abstraktní formě, určuje Veselého naturel.

Ohmatávání věčnosti

Houževnatost a oddanost procesům hledání jsou charakteristické příznaky autorova přístupu ke světu: nelze přehlédnout urputnou snahu mu porozumět. Výsledkem veškerého snažení člověka na tomto světě jsou předměty a vztahy, které k nim vytváří. Malíř, kreslíř, sochař i básník shromažďují, vrství, přibližují zrcadlení těchto věcí a jejich detailů. Veselého výtvarná technika připomíná rekonstrukční postupy restaurátora. Oprýskaný nátěr, zašlá malba, vybledlá stěna, deštěm a sluncem vyšisovaný povrch či zoxidovaný nátěr neznamenají dekadentní fascinaci zmarem a zánikem. Mnohem víc prozrazují respekt k tradici, pokoru před stářím, úctu k ověřeným hodnotám. Petr Veselý je fascinován tím, co nás přesahuje – trvalostí materiálu, tradicí řemesla, uměním technologie. Použité barevné tóny, kde převládá špinavá bílá, zažloutlá šedá, odstíny hnědé, jsou příznačné pro odcházející rurální svět. Jsou to tóny a hlasy ztišení, rozjímání, zadumání. Jsou to úvahy a reflexe vyslovované hrotem tužky a štětce. Autorovy postupy vnímám jako opatrné dotýkání a ohmatávání věčnosti.

Výstava Nůž v kredenci nabízí ponor do umělcových osobních světů. Je pozvánkou do intimních sfér jeho vidění, prožívání a vnímání světa rodinných vzpomínek a legend, zkazek a příběhů, které autor dokáže vyčíst z každého místa, z každého obyčejného předmětu. S nadsázkou bych mohl napsat, že Petr Veselý se v obrazech nože, vany, dveří, stolu dotýká duše prostých věcí. (V oblasti poezie přesahuje jeho úsporná lyrika do úsporné spirituality.) Tato důvěrně blízká motivika nemusí však vycházet z vlastní rodové archeologie – Petr Veselý svou projekční empatii a pozorovací talent dokáže uplatnit v zobrazení i cizích rodinných archiválií, samozřejmě fikčně dotvořených (nejednou například u Janáčků v Brně). Takovými obrazy pak rozzáří výstavní síň, rozsvítí kout, potěší v pokojovém šeru.

Dílo ztracené v prostoru

V rozlehlé hale Faitovy galerie však sbírka výtvarné intimní a spirituální lyriky mlčí. Díla uvnitř výstavní síně jako by nedokázala navázat dialog mezi sebou. A důraz na neokázalost malířova sémantického gesta ještě nápadněji vyslovuje nespojitost vybraných motivů. Výstava působí jako pohled na nedokončené dílo, dílo, které možná ani nikdy dokončeno být nechtělo. Snad je to další rys, byť i nevědomý – věčná nedotaženost, nedořečenost. Možná je to jen nevědomý účinek takto vystaveného díla. Ovšem pro tak jedinečnou příležitost, jakou nabízí prostor Fait Gallery, je to troufale málo. Je-li to záměr vědomý, pak prokazuje kurátorka Barbora Kundračíková autorovi a galerii medvědí službu. Poselství výstavy jako celku tady a teď vyzní jako zklamání: autor se tentokrát nevyslovil.

Ne každý dokáže zvládnout rozsáhlý výstavní prostor někdejších Wannieckových sléváren. Podařilo se to Janu Nálevkovi (a i zde byly do obou hal zapuštěny motivicky samonosné záseky); práci s průhledy až k horizontu kurátoři působivě využili v nedávné instalaci Jiřího Kovandy, čímž divákovi nabídli významové propojení jednotlivých okruhů v jediném pohledu, jako byste postupně vrstvili průhledné fólie. Petr Veselý ovšem netvoří monumenty. Zde by se proto nabízela koncepce kunstkammer, jak ji s pozdním dílem vzývá Mark Rothko nebo jak ji ve zdařilých případech naplňuje František Skála. Přitom by nehrozilo nebezpečí záměny nebo imitace – sbírkový inventář z ateliérů Petra Veselého je dosti jiné povahy.

Na výstavě Nůž v kredenci mají použité modely, plastiky, kresby či dopisy kolem sebe tolik místa, že divák nejednou neví, s čím a zda si je má spojit, a vzniká tak intenzivní pocit roztěkanosti. Proč jen sem tam leží jakoby náhodně pohozené kousky trubek nebo klín? Proč například nejsou uspořádány do nějakého znakového systému? Proč nevyužít hloubku a lesk sálu a místo jednoho chudinkého modelu nenainstalovat van aspoň dvanáct? Mohlo být vystaveno toto či ono, ale jako náhodou je tu něco jiného. Bez autointerpretačního komentáře v kurátorském textu bychom ani mnohé souvislosti s jinými autorovými díly netušili. (A že je máme pochopit, je díky obsahu katalogu nasnadě.) Koncepce umělecké sbírky exkluzivních artefaktů Petra Veselého se bohužel neuskuteční. Něco chybí. Někdo chybí. Anebo kurátorka nenápadně prosadila obsedantní strategii hledání a pravého Petra Veselého si musí divák najít sám?

Autor je literární vědec a spisovatel.

Petr Veselý: Nůž v kredenci. Fait Gallery, Brno, 12. 5. – 14. 8. 2021.

zpět na obsah

Ceija Stojka

Laďa Gažiová

Ceija Stojka (1933–2013) byla rakouská romská spisovatelka, výtvarná umělkyně, aktivistka a hudebnice. Spolu se svou matkou a čtyřmi bratry prošla koncentračními tábory Auschwitz, Ravensbrück a Bergen-Belsen. V roce 1988 vyšla první ze tří jejích autobiografických knih Wir leben im Verborgenen. Erinnerungen einer Rom-Zigeunerin (česky byla vydána v roce 2009 pod názvem Žijeme ve skrytu. Vyprávění rakouské Romky). Od devadesátých let se Stojka věnovala výtvarné tvorbě. Vytvořila rozsáhlé soubory kreseb a maleb, většina z nich vychází z traumatických zkušeností z let strávených v koncentračních táborech.

V noci z 2. na 3. srpna 1944 nacisté zlikvidovali tzv. rodinný tábor, který byl součástí koncentračního tábora Auschwitz-Birkenau. Podle odhadů bylo zavražděno 2 900 až 4 200 Romů a Sintů. Na základě této události je 2. srpen připomínán jako Památný den romského holokaustu.

Zde prezentujeme výběr děl z monografické publikace Ceija Stojka: Even Death Is Terrified of Auschwitz (Ceija Stojka. Dokonce i smrt má hrůzu z Osvětimi), Moderne Kunst, Norimberk 2015.

zpět na obsah

Emancipační slovanství?

O dějinách jednoho panhnutí

Ondřej Slačálek

Slovanská rétorika je u nás spojena s tím šovinističtějším z minulého režimu, dnes ji oprašují lidé pošilhávající po Putinově Rusku. V rámci ruské propagandistické ofenzivy občas můžeme narazit i na videa se sny o „slovanské říši“, včetně přepočtu toho, kolik by měla obyvatel. Jako kdyby nás někdo tahal za límec někam, kam jsme se nerozhodli patřit.

Častěji je ale slovanství v posledních třiceti letech objektem výsměchu. Bere se jako protiváha toho, že jednoznačně vzato „jsme Západ“, a podle toho se s ním zachází. Jestli mají některé panslovanské výlevy blízko k rasismu, některé protislovanské výlevy jim nezůstávají nic dlužné. Tak například před rokem zhodnotil Čechy v novinářském rozhovoru pop umělec David Černý: „Otázka je, kdo to ti Češi vlastně jsou. Jak říká můj kamarád Jan Lopatka, jsou to takzvaní german bastards, lehce naklonovaní slovanskou leností. Ze Slovanů máme nejvíce germánského genotypu a zaplaťpánbůh za to, myslím, že bychom ho měli mít víc. Problém je, že jsme si ho vlastní vinou zastavili.“ „Vlastní vinou?“ „Nejdřív vinou samotných Němců a následně vlivem těch Pseudoslovanů. Druhá světová válka byla podle mě to nejhorší, co se nám Čechům mohlo stát.“ „Proč byste chtěl mít víc germánského genotypu?“ „Myslím si, že slovanská lenost a nedbalost je ve výsledku horší než germánská agresivita a preciznost.“

Rasismus nepřestává být rasismem jen proto, že je spojen s ostentativním sebepohrdáním. A ve světle tak úporné agrese je asi namístě se ptát, na co přesně chceme zapomenout, jaké možnosti hysterickým křičením „jsme Západ!“ vytěsňujeme. Nemůže tak být vzpomínka na slovanství nakonec inspirací pro naše současné přemýšlení o dekolonizaci?

Pilné holubičky

Zakládajícím mýtem slovanství je představa dávné mírumilovné slovanské demokracie. V kontrastu s poněkud dobyvatelskou minulostí byli Slované líčeni až jako jacísi raně středověcí hippies. Ani k založení státu se neměli, museli jim ho v Rusku stvořit Varjagové, které také mírumilovní Slované nechali nad sebou vládnout. U nás prý měli podobnou roli sehrát rovněž vikinští (nebo možná spíš franští) zabijáci Tunna a Gommon, zlotřilí družiníci kněžny Drahomíry, které si historie pamatuje jako vrahy svaté Ludmily.

Nikdo neudělal pro zpopularizování vize mírumilovných Slovanů a pro různé slovanské nacionalismy, které tuto vizi posléze dost krvavě popřely, tolik jako Johann Gottfried Herder na pouhých několika stránkách v šestnácté kapitole svých Idejí k filozofii dějin lidstva (vydané ve čtyřech dílech 1784–1791, ve zkráceném českém vydání v překladu Jana Patočky pod názvem Vývoj lidskosti z roku 1941), kde líčí dávné Slovany jako lidi „mravů krotkých, pohostinné až k rozhazovačnosti“, kteří „milovali volnost venkova, ale byli poddajní a poslušní, protivilo se jim loupení a plenění“. Právě tyto vlastnosti vystavily Slovany tyranii sousedů, zejména pak Němců, v důsledku čehož se zbytky Slovanů v Německu „podobají tomu, co učinili Španělé z obyvatel Peru“. „Po staletích ujařmení“ u Slovanů prý „klesla jejich měkká povaha až na stupeň lstivé, kruté otrocké lhostejnosti“, ač tam, kde mohou žít svobodně, rozvíjejí své staré ctnosti.

Neštěstí Slovanů podle Herdera spočívalo v postavení mezi válkychtivějšími Němci a Mongoly a v tom, že „při své mírnosti a lásce k domácí pilné práci nedovedli si zavésti trvalé válečné zřízení, ač jim nechybělo statečnosti v rozhořčeném odporu“. Často se připomíná, že Herder věštil Slovanům skvělou budoucnost; méně se mluví o předpokladu, na němž tuto věštbu založil: měla přijít, „jelikož není také jinak možná, než že zákonodárství a politika v Evropě bude muset stále více podporovati tichou píli a pokojný vzájemný styk národů místo bojovnosti“, a právě to přinese osvobození Slovanů… Chtěl bych znát Patočkovy pocity, když tohle na přelomu třicátých a čtyřicátých let minulého století překládal.

Mýtus o mírumilovnosti a vrozeném demokratismu Slovanů se ujal. Proč ho kazit zprávami kronikářů a zjištěními historiků? Můžeme začít byzantským Prokopiem, jenž popsal řádění slovanských nájezdníků, kteří „nešetřili žádný věk a od okamžiku, kdy vykročili na římské území, pobíjeli každého na potkání bez rozdílu věku, takže téměř celá zem byla pokryta mrtvolami“. A skončit třeba Dušanem Třeštíkem, který popsal slovanskou říši Přemyslovců v desátém století jako nájezdnické impérium jímající otroky a prodávající je do celé Evropy na obrovském překladišti – v tehdejší Praze. Ano, roztomilá debata, jestli slovo Slovan pochází spíše od „slávy“ nebo „slova“, má poněkud obscénní komplement ve faktu, který připomněl vedle jiných také historik Jan Tesař: ve většině evropských zemí je výraz pro „Slovana“ a pro „otroka“ jedním a tím samým slovem. Jenže to nebylo jenom tak, že Slované byli oběťmi obchodu s otroky, jak bychom si mohli myslet na základě Herdera. Bylo to také tak, že Slovany mnohdy jímali a prodávali do otroctví jiní Slované. Češi desátého století v tom byli podle všeho mistry.

Spiknutí slovenských luteránů

Češi někdy rádi připomínají, že slovanskou vzájemnost vymysleli oni – a hned dodají, že ji mysleli zcela jinak než ten zatracený ruský panslavismus. Jak už to tak bývá, pravda to je jen zčásti; spíše mají Češi zase jednou sklon přisvojovat si slovenskou minulost. Rané podoby diskursu o slovanské vzájemnosti bychom totiž asi nejvýstižněji mohli popsat jako spiknutí slovenských evangelíků.

Prvním z nich byl pochopitelně Ján Kollár. Jak ve svém mohutném a nedopsaném hejtu Vývoj a zločiny panslavismu (časopisecky 1993–1994, knižně 2011) připomněl Václav Černý, Kollár se láskou ke slovanství nakazil na studiích v Německu. Byl svědkem tamního německého obrození, které bylo dozvukem válek s Francií; měl se roku 1817 zúčastnit i lutherovských slavností u hradu Wartburgu, které skončily nejen odříkáváním modliteb za spásu Německa, ale také pálením konzervativních a „neněmeckých“ knih v ohni.

Kollár v Německu poznal také svou lásku, o níž posléze psal jako o „Míně“, předobrazu slovanské ženy. Friederika Wilhelmina Schmidt byla ovšem Němka z rodiny protestantského pastora, který sňatku nepřál. Kollár na ni vydržel čekat sedmnáct let a dokázal sám sobě namluvit, že určitě pochází z rodu poněmčených Slovanů. Těžko říct, zda to namluvil i jí, česky ani slovensky se každopádně nikdy nenaučila a dceru Ludmilu, kterou s pěvcem slovanství měla, vychovávala německy.

Kollár proslul především pokusem vyzpívat slovanskou vzájemnost v elegických distichách a sonetech, tedy formách převzatých z neslovanských jazyků. Zejména v prvním případě to v důsledku toho až legendárně skřípalo. Milosrdné zapomnění překrylo některé jeho „vědecké“ výzkumy, zejména snahu objevit slovanské stopy v severní Itálii a dokázat slovanský původ Etrusků.

Dalším významným (a mnohem serióznějším) slovanským vzdělancem byl Pavel Josef Šafařík. Rovněž slovenský evangelík, protloukající se všelijak, včetně německé Jeny a Nového Sadu ve Vojvodině. Zkraje třicátých let přišel do Prahy, kde se čeští vzdělanci složili na slovanskou posilu, ovšem pod podmínkou, kterou mu řekl dost jasně jeho drahý český kolega František Palacký: „od teď, cokoliv budete psát, budete to psát jen v českém jazyce“. Dnes se nějak podobně nakupují fotbalisté, tehdy se podobnými nákupy utvářel český národ.

Produktem slovenské interakce s Prahou byla i nejrozšířenější hymna slovanské vzájemnosti – příznačně se původně jmenovala „Hej Slováci“. Napsal ji slovenský evangelický kněz Samuel Tomášik, znechucený ze své návštěvy Prahy roku 1834, jako výraz smutku z toho, že se v očekávané „perle Slovanstva“ mluvilo víc německy než česky. Píseň se posléze masově rozšířila a stala se postupně hymnou panslavistického hnutí, českého Sokola, Tisovy Slovenské republiky za druhé světové války (pod svým původním názvem), poválečné socialistické Jugoslávie i jejího srbsko-černohorského zbytku.

Když se bratři setkají

Jak se často připomíná, česká politika se zejména pod vlivem Karla Havlíčka Borovského a Františka Palackého od panslavismu odvrátila. Havlíček odpověděl na heslo „Nejsi-li Slovan, nejsi Čech“ dost jasnými verši: „Jsem-li Slovan, jsem-li Čech,/ co se na to ptáte?/ Jsem-li s vámi, proti vám,/ což tak o to dbáte?/ Zde můj pevný úmysl je vysloven:/ věčně vám chci býti ve všem neroven,/ a náleží-li jméno ‚člověk‘ vám,/ člověčenství milerád se odříkám.“

Právě Praha se přitom stala roku 1848 dějištěm prvního slovanského sjezdu. Je ovšem příznačné, že se zde Slované především nemohli shodnout, zda podporovat Rakousko, nebo se přidat k revoluci, ani jak se postavit k ruské monarchii. Rusové byli na sjezdu ostatně jen dva, jeden pravoslavný pop – a radikálně demokratický revolucionář Michail Bakunin. Než stačil sjezd dojít k nějakým závěrům, předčasně ho ukončila revoluce a jeho účastníci se rozešli, kam je srdce táhlo. Někteří, jako Palacký, se jali revolucionáře uklidňovat, jiní, jako Bakunin, si s nimi šli zastřílet na barikády…

Více než půl roku po událostech, v lednu 1849 vyšel v Novinách Lípy slovanské na pokračování Hlas k Slovanům „od ruského vlastimila Michala Bakunina, úda sjezdu Slovanského v Praze“. V textu, který vyšel původně německy, Bakunin nastínil svou představu slovanské politiky: jasně se přidat k evropské revoluci proti kontrarevoluci, s cílem „volnost, rovnost a bratrství všech národů“ a „evropské federace republik“. Slovany Bakunin vyzýval k překonání všech dosavadních rozporů, k pomoci německé a maďarské revoluci i k boji za rozbití ruské a rakouské říše. „Hvězda revoluce nádherně se vznese v Moskvě z moře krve a ohně, a stane se vůdkyní a spásou celého člověčenstva,“ prorokoval Bakunin. I on používal různé esencialistické představy o slovanské měkkosti, mírnosti a bezstátnosti, nebylo ale jasné, k čemu je vlastně potřeboval, když jeho cílem byla univerzální revoluce.

Bakuninova vize nepřesvědčila, distancoval se od ní i její překladatel. Většina českých a slovenských Slovanů se tehdy dělila na ty, kteří očekávali záchranu od Rakouska, a na ty, kteří ji čekali od Ruska. I ti, kteří byli Bakuninovi ještě o rok dříve blízko, jako třeba Slovák Ľudovít Štúr, vnímali maďarskou revoluci jako bezprostřední hrozbu; byla pro ně nástupem agresivní maďarizace, nikoli bratrskou vzpourou za svobodu. Zatímco Bakunin usiloval neúspěšně rozpoutat revoluci v Praze a skončil po revoluci v Drážďanech jako vězeň ruského cara, Štúr se snažil přispět k porážce maďarské revoluce. Když Bakunin po mnoha letech utekl z vyhnanství, vyvinul se brzy k revolučnímu socialismu a anarchismu. Štúr už byl v té době mrtev a zanechal po sobě pozoruhodný konzervativní spisek Slovanstvo a svět budoucnosti. Tento text, vydaný až posmrtně, poprvé rusky na slovanský sjezd v Moskvě 1867, předjímal mnohem lépe budoucnost všeslovanství: „Rusko má moc, obrovskú moc a kým aj poslanie a právo rozmetať všetky slovanské separatistické tendencie a nárokovať si na hegemóniu v celej rodine slovanských národov.“ Ve Štúrově spisku se projevuje i další zneklidňující element panslavismu, totiž antisemitismus (prost ho nebyl ani Bakunin, ale neprojevoval jej ve svých politických textech). Skutečnými mysliteli panslavismu se tu však pochopitelně už nestávají buditelé malých národů, ale spíš lidé, kteří chtějí být ideology říše, například ruský biolog a historický ideolog Nikolaj Danilevskij.

Logika panhnutí

Asi nejkrutější a nejvýmluvnější portrét panslavismu zanechala Hannah Arendt v jedné kapitole Původu totalitarismu (1951, česky 1996). Společně s pangermanismem jej označuje za „kontinentální nacionalismus“ a srovnává ho s imperialismy zámořských kolonizátorů, Británie či Francie. Zatímco tato impéria byla založena na oddělení domácího řádu a brutality v koloniích (domů se tato brutalita pochopitelně vracela, ale často až posléze a zprostředkovaně), opoždění reprezentanti evropského imperialismu žádnou jasnou mezeru mezi domovem a objektem expanze neměli. Když začali napodobovat koloniální panství, snažili se především ovládnout širší území na pevnině. Arendt připomíná, že někteří pangermáni navrhovali chovat se k jiným národům, jako třeba k Čechům, Polákům, Italům či Rusům, prostě jako k původním obyvatelům v koloniích (mohla klidně podobně jako Timothy Snyder citovat Hitlerův výrok „Volha je naše Mississippi“). Panslavismus zdánlivě nemá tak jasnou koloniální ambici. Ve skutečnosti je ale možné najít řadu koloniálních rysů nejen v ruském vztahu k upadající Osmanské říši, ale také v ruské expanzi na východ. Stačí vzpomenout na slova Dostojevského, velkého spisovatele, jehož panslavismus proměnil v šovinistického štváče: „V Evropě jsme pochlebovači a otroky, ale do Asie vstoupíme jako páni.“

Podle Hannah Arendt ale nebyly pangermanismus a panslavismus pouhými šovinistickými a imperialistickými nacionalismy. Představovaly něco víc: chybějící vývojový článek na cestě k totalitarismům 20. století. Právě jim podle ní nacismus a stalinismus vděčily vůbec nejvíc. Panhnutí totiž nebyla pouhý nacionalismus, ale „kmenový nacionalismus“. Národ tu byl redukován zpět na „kmen“ (ať už jím byli Germáni či Slované), lokální historie a kultura překryta etnickou „podstatou“ a údajným biologickým substrátem. „Šovinistická mystika“ pěstovaná panhnutími spojovala neurčité vize počátku s vizí velké budoucnosti. Tato budoucnost přitom byla kdo s koho, možnosti kontinentální expanze byly omezené a cesty obou panhnutí na sebe musely nevyhnutelně narazit. Nikoli náhodou hrál v obou panhnutích roli antisemitismus: Židé byli v paranoidních fantaziích zpodobňováni jako nositelé „světovlády“, a přitom právě o tu daná hnutí usilovala.

Zatímco národ mohl, aspoň v určitém svém pojetí, být věcí volby a kulturní tvorby, panhnutí podle Arendt nabízela prostě „plemennou“ biologickou identifikaci. Kdo je „Germánem“ či „Slovanem“, rozhoduje sama příroda – a její pohotoví vykladači rádi přispěchají s vysvětlením, co je „podstata“ slovanství a germánství, a co tedy takové zařazení znamená. Jednu věc znamená jistě: nezbytnost bezohlednosti, protože v takto rozvrženém světě se hraje o vše. Pangermanismus i panslavismus, říká autorka, jsou charakteristické „bezzákonností“, pohrdáním zákony i jakýmikoli jinými limity pro prosazení své „posvátné“ vůle, právě tak jako stranami a politikou. Panslavisté a pangermáni tvořili „hnutí“, s vůlí po neomezené moci.

Popis Hannah Arendt je přesvědčivý; její vůle k symetrizaci už méně. Autorka přehlíží, že Rusko bylo přece jen o poznání opožděnějším členem evropské „civilizace“ než Německo a ruská říše vždy představovala, slovy Vjačeslava Morozova, „subalterní impérium“. Panslovanství po většinu času nevystupovalo se stejným typem kvazivědecké nabubřelosti jako pangermanismus, jako rovnocenný vyzyvatel Francie či Velké Británie. Místo toho se mnohem víc snažilo pózovat v roli mystické duchovní „hloubky“, která odporuje západní „prázdnotě“.

Pozoruhodné je také to, že alternativu k tribálně nacionalistickému třeštění Arendt spatřuje v anglosaském politickém systému. Vzhledem k době, kdy svou knihu psala, je to srozumitelné. Ale číst stejný text v posledních letech působilo zvláštně. Neoživila se nakonec právě v Británii a v USA v osobách Donalda Trumpa a Borise Johnsona řada rysů, které autorka odhalila v panslavismu a pangermanismu, především ona vůle stát za svou skupinou bez ohledu na cokoli či skluz k tribalismu (v případě Trumpa už celkem nepokrytě adorace bílé rasy)?

Buď jak buď, odkaz klasického panslavismu může dnešním emancipačním a dekolonizačním hnutím předvést především to, že i myšlenky utlačovaných se mohou snadno stát myšlenkami utlačovatelskými, že stavět na jakékoli podstatě, a zejména té spojené s etnicitou, může být pěkně ošidné. To jistě platí i pro dnešní renesanci panslavismu, stejně jako pro jeho mladšího bratra, eurasianismus (který vznikl, když v sobě část meziválečné ruské emigrace doplnila slovanský šovinismus nově objevenou hrdostí také na své údajné mongolské kořeny).

Západ Východu a východ Západu

S takovými dějinami se nejde divit, že mluvit o slovanství není v našich podmínkách příliš cool. Inspirativní je pak přístup polské literární vědkyně Marie Janion (viz A2 č. 20/2020), rozvíjený v knize Niesamowita Słowiańszczyzna (Znepokojivé slovanství, 2006), která se pokouší propojit slovanské kořeny středoevropských zemí s postkoloniální teorií a zároveň promýšlet otázky identity tak, aby neupadla ani do nacionalismu, ani do nekritického prozápadního liberálního prázdna. Janion se nevěnuje módě liberálů po roce 1989, všelijakému „boření mýtů“. Hlásí se místo toho k projektu Thomase Manna: „vyrvat mýtus z rukou fašistů“. V návaznosti na polské romantiky 19. století se vrací k polskému pohanství a ptá se, jaké důsledky měla původní kolonizace raného středověku: christianizace.

Proč vlastně naše společnosti znají mnohem lépe antickou nebo i keltskou či vikinskou mytologii než mýty dávných Slovanů, ptá se Janion. Od těchto jednoduchých otázek se propracovává k hlubším vrstvám našeho odcizení a studu. Distance od slovanství bývá často propojená s protiruskou xenofobií, která ve skutečnosti útočí na některé aspekty nás samotných. Skrývá ale také komplex vůči Západu, ať už se projevuje horečnou imitací, nebo naopak zakomplexovanou agresivní kritikou (zhruba v duchu, jaký dnes slýcháme častěji a častěji od lidí, jako jsou Jiří Peňás či Alexandr Vondra, nebo jiných četných Kaczyński-versteherů: my jsme víc Západ než vy, my si západní hodnoty vybojovali, vy je pouze zdědili). Obojímu chybí otevřenost k zajímavým možnostem vlastní situace: Polsko v podání Janion je (a dodejme, že Česko, když se bude trochu snažit, také může být) „východ Západu“ a „západ Východu“, meziprostor, který může dokázat být prostorem porozumění.

Nejde o to „objevit svou pravou identitu“ v etnicitě či romantizované minulosti, ale ani to ji odmítat a vidět v ní kořen svých problémů, především nutnosti žít mezi nemilovanými spoluobčany. Do zápasů v bahně mezi Davidem Černým a Vladimirem Putinem se nemá smysl zapojovat. Volit mezi sebenenávistným a do sebe zamilovaným rasistou je jako skočit do zdi. Ke slovanství má smysl vrátit se prostě jako k jedné z mnoha zajímavých pozorovatelen, odkud se lze dívat na svět. Je to pozorovatelna zpustlá, opuštěná a pohled z ní je často doprovázen zcela zavádějícím výkladem. Právě proto však má smysl se k ní vracet.

Autor je politolog a publicista.

zpět na obsah

Mobilizační potenciál panslavismu

Se Stanislavem Tumisem o propagandě a spojenectví mezi Slovany

Lukáš Rychetský , Matěj Metelec

Zažíváme v posledních letech novou vlnu panslavismu?

Pokud se zaměříme především na ruskou verzi panslavismu, uvidíme řadu paralel i se současnou realitou. Ruský panslavismus se v druhé polovině 19. století začal projevovat ve formě militantního nacionálního imperialismu, který vylučoval ze slovanské „rodiny“ některé západní slovanské národy, v té době zejména Poláky. Militantní panslavismus se výrazně ohrazoval proti západoevropským idejím a hodnotám racionalismu, materialismu, individualismu, egoismu, ateismu, sociální fragmentaci. Stavěl na tradičních konzervativních hodnotách, zejména kladl důraz na patriarchálně uspořádané společenství a rodinu, kolektivní rolnické komuny, obščiny, a na pravoslavnou církev, která podle něj zůstávala na rozdíl od římského katolicismu a protestantismu zárukou pravých spirituálních hodnot a bariérou proti západní posedlosti logickým a racionalistickým světovým názorem.

Nikolaj Jakovlevič Danilevskij, autor slavné knihy Rusko a Evropa, jakési „bible“ panslavismu, se velmi ostře vymezoval vůči Západu jako hlavnímu nepříteli Slovanů a jeden z významných panslavistických aktivistů generál Rostislav Andrejevič Fadějev viděl hlavního ruského nepřítele v německé rase, kterou budou muset jednou pravoslavní Slované porazit ve válce. Podobné důrazy, přizpůsobené samozřejmě současné historické situaci, zaznamenáváme ze strany ruských panslavistických aktivistů a ideologů a jejich kolegů v řadě slovanských zemí i dnes. Útoky proti „bezpohlavní“, „bezduché“, „multikulturní“, „fašistické“ a „dekadentní“ anticivilizaci Západu, často označované za „antikrista“ či „ďábla“, doprovází víra v pravoslavný slovanský svět, který je nadějí na záchranu „padlé“ západní civilizace. Z této slovanské koalice však musejí být vyloučeni Ukrajinci i další přisluhovači Západu.

Následkem okupace v roce 1968 v české společnosti převládala spíše rusofobie, která všeslovanské sentimenty potlačovala. Jak současný návrat koresponduje s touto minulostí?

Osobně mám za to, že nedůvěra v Rusko, někdy dokonce rusofobie, v české společnosti nadále převažuje. Jednoznačně se tato tendence projevuje u intelektuálních elit, které mají většinově tendenci vnímat Rusko jako nebezpečí. Politické elity jsou v této věci rozdělené, což lze demonstrovat i dvojím zahraničněpolitickým přístupem k Rusku, na jedné straně představovaným současným i minulým prezidentem České republiky, na druhé straně českým ministerstvem zahraničí. Je otázka, do jaké míry je nepřátelství intelektuálních elit vůči Rusku a jeho politice ovlivněno jejich proevropským postojem, nesouhlasem s protievropskou politikou Hradu a jeho nadbíháním Rusku, agresivními politickými aktivitami Moskvy a nakolik jistým černobílým viděním a hodnocením postsovětského Ruska a neochotou podívat se při vší kritičnosti vůči Rusku na problémy současného světa i jeho očima. U politických elit vyjadřujících někdy až provokativně proruské sympatie a spolupracujících s Moskvou jde především o „spojenectví“, založené na výhodné ekonomické spolupráci, ale i na některých společných ideových představách vzdorujících politice a hodnotám sjednocené Evropy.

Toto „spojenectví“ má ale své nepřekročitelné limity, jak ukázala například ostrá reakce prezidenta Zemana vůči některým ruským interpretacím týkajícím se pražského jara či nedávná tvrdá reakce po odhalení případu Vrbětice. V české společnosti nepochybně dosud přežívá paměť Ruska či Sovětského svazu jako bývalé okupační a nepřátelské mocnosti, na kterou je nutné si dávat pozor, tedy obraz posilovaný i mainstreamovými médii. Na druhou stranu i vlivem velkého množství proruských dezinformačních webů, ale i díky nezpochybnitelným chybám Západu samotného přejímají mnozí moderní verzi panslavistické protizápadní rétoriky, jakkoli si to řada lidí ani neuvědomuje.

Lidé s kulturním kapitálem se dominantně stavějí proti Rusku. Jak je to s těmi, kteří žádný nemají?

Ti jsou velmi zranitelní vůči propagandě šířené v médiích, na sociálních sítích, ale i ve vědeckých a popularizačních knihách. Tyto ideje mají pro mnohé velkou přitažlivost i proto, že se Západ, zejména Spojené státy, dopouští řady chyb a svými nekoherentními a často i pokryteckými přístupy dává ruské propagandě do ruky zbraně, jichž dokáže zkušeně využít. Diskuse vedené například o válce proti terorismu na Blízkém východě svedly dohromady skupiny relativně umírněných kritiků západní politiky se zkušenými dezinformátory a propagandisty, kteří rozváděli jejich často oprávněné výtky do absurdních obvinění. Souboj mainstreamových médií s těmi dezinformačními vytváří v hlavách lidí, kteří si nedokážou obrovské množství informací, interpretací a „pravd“ vyhodnotit, naprostý chaos a v lepším případě vede k tomu, že vlastně nevědí, čemu věřit. V horším případě se tito lidé přikloní k jedné z mnoha „pravd“ a fanaticky, až sektářsky ji hájí, i kdybyste jim předložili ten nejjednoznačnější důkaz. Znám velmi chytré lidi, kteří opravdu věří, že země je placatá, a budou se o tom s vámi do krve hádat. U těch, kteří nevlastní kulturní kapitál, ale jednoznačně převažuje k těmto otázkám indiferentní postoj a naprostý nezájem.

Kdo jsou u nás šiřitelé panslovanských idejí a jaká je jejich případná cílová skupina?

K nejvýznamnějším panslovanským organizacím působícím v České republice patří Všeslovanský výbor, Českomoravský slovanský svaz, Slovanský výbor či Výbor národní kultury. K nejvýraznějším osobnostem těchto spolků, které jsou úzce personálně propojeny s KSČM, případně jejími dceřinými buňkami, a s mezinárodními panslovanskými organizacemi v Rusku, jako je Všeslovanský svaz se sídlem v Moskvě či takzvaný Izborský klub, patří Zdeněk Opatřil, Sergej K. Komkov, provozující v Mariánských Lázních Ruský dům, dále bývalý pracovník StB Zdeněk Dragoun, který měl jako agent na starost pravoslavnou církev, Jan Korál, který je mimo jiné zřizovatelem antisemitského webu NWOO, a mnozí další. Spojení zmíněných lidí s Izborským klubem, ruským think-tankem založeným v roce 2012 na popud Vladimira Putina, který sdružuje významné ruské osobnosti, k nimž patří například spisovatel Alexandr Prochanov, publicista Oleg Rozanov či známý filosof Alexandr Dugin, naznačuje, jaké zájmy představitelé českých panslavistických spolků reprezentují.

Izborský klub podle německého politologa Andrease Umlanda reprezentuje ultrakonzervativní křídlo příznivců ruského prezidenta Putina a jeho cílem je nově redefinovat novou ideologii, která spojí zdánlivě nespojitelné a bude vyhovovat všem ruským politickým elitám: pravoslavným, monarchistům, marxistům, neofašistům a dalším. Výslovně se distancuje od liberální ideologie, třebaže i bývalí liberálové tvoří jeho současnou členskou základnu. Jedním z jeho hlavních cílů je důraz na formování této nové agendy v médiích. Díky štědrým finančním příspěvkům mohou tito lidé a jejich následovníci i v České republice celkem bez omezení publikovat své názory. Jenom v Česku bylo identifikováno více než čtyřicet dezinformačních proruských webů, a jak před dvěma lety konstatoval publicista Petr Urban v článku pro Hospodářské noviny, „pokud by se dvacet největších dezinformačních serverů v zemi počítalo jako jedno médium, patřilo by k nejsilnějším serverům v zemi“. Největší dezinformační server v České republice, Parlamentní listy, vlastněný většinově senátorem Ivem Valentou, měl v roce 2019 průměrně 8,5 milionu návštěv měsíčně. Cílová skupina ruské propagandy tak více či méně zahrnuje většinovou českou populaci.

Nejde v případě většiny těchto skupin o projev příklonu k ruskému vlastenectví spíše než k autochtonnímu českému panslavismu?

U výše zmiňovaných spolků a osobností hraje agenda ruských panslavistů jistě velmi důležitou roli. Slovanský výbor, který sídlí ve stejné budově jako KSČM, se například opakovaně vyjadřoval proti vměšování Západu do ukrajinských záležitostí. Podle předsedy Slovanského výboru Jana Mináře je „dnešní Rusko hrází proti skutečnému globálnímu imperialismu USA, NATO a EU“. Slovanský výbor vydává měsíčník Slovanská vzájemnost, na jehož stránkách opakovaně zaznívají myšlenky podporující Rusko a jeho politické cíle, v posledním čísle je například rozsáhlý materiál věnován kauze Vrbětice.

Na druhou stranu není tato „ruská“ agenda jediným zájmem těchto organizací, které zdůrazňují i ryze české vlastenecké prvky. Slovanský výbor sám sebe označuje za vlastenecké sdružení, „je důsledným obhájcem české státnosti a českých národních zájmů“, odmítá členství České republiky v Severoatlantické alianci, „která rozděluje slovanské národy“, a členství v Evropské unii, která „je nadnárodním superstátem potlačujícím zájmy malých a středních národů“. V listopadu 2018 se Slovanský výbor ve svém prohlášení zastal Českého svazu bojovníků za svobodu, který „se stal terčem hrubých útoků těch sil, které usilují o přepisování českých dějin podle cizích, českému státu nepřátelských zájmů“. V červnu 2018 se spolek vymezil proti projevu německé kancléřky Angely Merkelové, která odsoudila poválečné vyhnání Němců z Československa. V roce 2017 spolu s dalšími spolky veřejně podpořil kandidaturu Miloše Zemana na prezidenta České republiky. Slovanský výbor se také silně angažuje v pořádání řady kulturních akcí. Na stránkách již zmíněného měsíčníku Slovanská vzájemnost se čtenář dozví i mnohé o českých a slovanských dějinách. Velkým tématem periodika je též podpora současnému prezidentu Miloši Zemanovi a obhajoba jeho politických kroků. Z prozkoumaného materiálu se jeví, že i když podpora ruských zájmů a obdiv k ruskému vlastenectví jsou pro Slovanský výbor zásadní, neopomíjí se ani česká agenda, která je ale zcela v souladu s ruskými panslavistickými idejemi, přestože není formulována tak ostře, jako je tomu u ruských panslavistů.

Jak současné panslavistické tendence navazují na místní poválečné tradice?

Po druhé světové válce myšlenky panslavismu zaznívaly nejvýrazněji v období takzvané třetí republiky a objevovaly se ve volebních programech v podstatě všech politických stran, včetně KSČ, která dokonce při zdůrazňování přátelství se Sovětským svazem zmiňovala panslovanské kořeny na úkor proletářského internacionalismu a socialistické jednoty. I když tento panslavistický důraz na etnicitu, jazyk a kulturu v pozdější době ustoupil třídnímu vymezení a internacionalismu, slovanské motivy bratrství a sounáležitosti, rusofilství, lásky a vděku československého lidu k Sovětskému svazu za osvobození v roce 1945 přetrvávaly. V tehdejších dobových interpretacích se prosadila i myšlenka, že bolševická revoluce pomohla osvobodit naše země z habsburského útlaku, a přispěla tak ke vzniku československého státu. Rusové tak splnili svou historickou misi, když vlastně dvakrát zbavili za cenu nesmírných obětí slovanské národy německé poroby. V socialistickém Československu pak měly osobnosti českých a československých dějin, které patřily k průkopníkům a propagátorům bratrství slovanských národů a podporovatelům panslavismu, novoslovanství či rusofilie, jako byli Ján Kollár či Karel Kramář, výsadní postavení a byl zdůrazňován jejich přínos v podpoře bratrských svazků těchto dvou národů. Tyto tendence jsou jasně patrné i u panslovanských spolků působících v České republice, které tyto klíčové osobnosti připomínají a interpretují jejich přínos ve velmi podobném diskursu jako v dobách socialistického Československa.

Jaký je vztah novodobého panslavismu k rasismu v podobě bílého supremacismu, jenž vnímá Rusko jako poslední hráz vůči dekadentnímu a multikulturalistickému Západu?

Pokud bílý supremacismus, který se ve Spojených státech rozvíjel od padesátých a šedesátých let v reakci na procesy desegregace, zjednodušeně definujeme jako myšlenku uchovat ve vlastním státě majoritu své rasy, kultury, tradic a skupinových zájmů a nestat se v zemi svých praotců menšinou, potom má s hodnotami novodobého panslavismu mnoho společných průsečíků. Bílý supremacismus navíc nezdůrazňuje jen barvu kůže či rasu, ale také záležitosti vycházející ze sociálního darwinismu a eugeniky. Novodobý ruský panslavismus vychází z tradičních ruských hodnot, založených na pravoslavném křesťanství a kultuře, ruském, a dokonce i sovětském kolektivismu, tradiční patriarchální rodině, a proto není překvapením, že odmítá všechny „deviace“ Západu, reprezentovaného globalismem, multikulturalismem, morálním nihilismem, tolerancí k LGBT+ komunitě, „fašistickou“ Ukrajinou… Proto se i jejich akcí účastní představitelé separatistické Doněcké i Luhanské lidové republiky. Informovaného znalce nemohou překvapit ani silné antisemitské projevy, konspirační sionistické teorie, spolupráce s ultrapravicovými fašistickými subjekty (v České republice například s nechvalně známou nacionálněsocialistickou Národní demokracií) či organizování dezinformačních webů. V této souvislosti je velmi zajímavé, že například členové Izborského klubu „vzali na milost“ islám a tvrdí, že obě náboženství hlásají božskou spravedlnost a stanou se základem eurasijské ideologie. Pozoruhodná je taktéž jejich snaha smířit „rudé“ a „bílé“ Rusko, které má čelit hrozbě západního liberalismu. Drtivá většina výše zmíněných hodnot má obrovskou přitažlivost nejen pro integrální rasisty a zastánce bílého supremacismu, ale i pro méně vyhraněné odpůrce míchání ras a kultur, což mělo například v České republice silný ohlas v diskusích o vpuštění migrantů do země na konci minulého desetiletí. Proto se mnohým může Rusko jevit jako poslední hráz vůči dekadentnímu Západu.

Takže bizarní spojenectví panslavistů, které zahrnuje konspirátory, ale i otevřené antisemity a bojovníky za svobodu, není zas tak překvapivé…

Toto „bizarní spojenectví“ má svou logiku, neboť spojuje dohromady všechny, kteří mají obavu z bezbřeze tolerantní liberální demokracie a globální společnosti, jež podle nich ohrožují samu podstatu západní civilizace. Ve „svatém“ boji proti této „smrtelné hrozbě“ je ospravedlnitelné spojit se s kýmkoli a použít všech dostupných prostředků k její porážce. Proto spolu mohou spolupracovat přesvědčení antisemité, fašisté, a dokonce nacisté s lidmi, kteří jejich přesvědčení nemusejí zcela sdílet, nicméně rozumějí si ve společném strachu z věcí, jimiž je „dekadentní“ Západ ohrožuje. Jistě se mezi přívrženci tohoto „svatého“ boje najdou ti, kteří mohou tyto instinkty jen populisticky a pragmaticky využívat pro své cíle, drtivá většina těch, kteří tuto logiku přijali, však těmto předpokladům věří a promítá tento strach do svého jednání. Nebezpečí spočívá v tom, že s touto ideologií již byla většina obyvatel České republiky i dalších západních států konfrontována a řada z jejích myšlenek je pro mnohé přitažlivá a má hluboký dopad na jejich uvažování.

Ruský panslavismus úzce souvisí s pravoslavím. Lze v relativně ateistické České republice, kde pravoslavný ritus nikdy nebyl příliš silný, pozorovat zvýšenou aktivitu představitelů této církve?

Pravoslavná církev v českých zemích a na Slovensku, jak zní oficiální název této autokefální [samostatné] církve, čelí v posledním desetiletí především řadě skandálů, které souvisejí zejména s kontroverzním chováním jejích tří posledních arcibiskupů, takže u veřejnosti je její obraz krajně nepopulární. V období socialismu byla církev samozřejmě úzce propojena s Moskevským patriarchátem, nicméně po sametové revoluci se začala sbližovat daleko více s Cařihradským patriarchátem, usilujícím o sblížení východní a západní církve. V posledním desetiletí se však vedení církve, asi i díky vlivu rostoucí ruské emigrace v České republice a na Slovensku, začalo znovu napojovat na Moskevský patriarchát, což nakonec vyvrcholilo dosazením kontroverzního slovenského arcibiskupa Michala Dandára, v šedesátých letech absolventa Leningradské teologické akademie a poté vědomého spolupracovníka StB, do čela církve. Vliv Moskevského patriarchátu, který je jedním z garantů a inspirátorů výše představených panslovanských hodnot, na pravoslavné elity v České republice a na Slovensku je nepochybný a odráží se i mezi řadovými věřícími, byť v kontextu celé české společnosti je spíše marginální.

Jak si v novém panslavismu stojí další slovanské národy? Už v 19. století do něj moc nezapadlo Polsko, a to se patrně nezměnilo ani dnes…

V Polsku se panslavistické ideje a rusofilské tendence od 19. století neprosazovaly prostě proto, že velké části Polska se staly od konce 18. století součástí Ruského impéria, které stálo v cestě jeho snaze po nezávislosti. A ve 20. století byly vztahy obou národů velmi bolestné. Poláci jsou tudíž i dnes vůči Rusku a jeho propagandě daleko obezřetnější než třeba Češi. Obecně lze konstatovat, že nejblíže k Rusku a novému panslavismu mají některé slovanské národy bývalého Sovětského svazu, zejména Bělorusové a také část proruských Ukrajinců, a dále pravoslavní Slované na Balkánském poloostrově, především Srbové, jichž se Rusko od devadesátých let zastávalo i v jejich nárocích za válek v bývalé Jugoslávii. I dnes velmi často mezi ruskými panslavisty rezonuje požadavek na navrácení Kosova pod pravomoc Bělehradu.

Zdá se, že ještě více než v Česku myšlenky slovanské vzájemnosti v současnosti rezonují v převážně katolickém Slovensku. Čím to je?

Domnívám se, že to může souviset se slovenským nacionalismem, který se pojí s převážně etnickým pojímáním národa a historicky se vymezoval zejména vůči Maďarům. Národovecké a nacionalistické strany se od počátku nezávislého státu výrazně prosazovaly ve velké politice a zdůrazňování slovanské identity a sounáležitosti se slovanskými národy hraje dodnes ve slovenské politice mnohem důležitější roli než například v politice české.

Jsou cíle všeslovanství v etnicky dominantně slovanských státech EU pouze rozbíječské, podobně jako cíle ruských „trollích farem“, nebo můžeme čekat, že se nový panslavismus vzepne k nějakému skutečnému politickému projektu?

Již dějiny 19. století nás jasně poučily, že od panslavismu, zejména toho agresivního, lze stěží očekávat nějaký skutečně funkční politický projekt. Dokonce i ruští carové druhé poloviny 19. století se snažili držet si od něj odstup. Typickým příkladem byla balkánská krize v letech 1875–1878, kdy se agresivním panslavistickým agitátorům podařilo vtáhnout proti vůli cara Alexandra II. Rusko do války na Balkáně s Osmanskou říší. Panslavismus má obrovský mobilizační potenciál, v tom spočívá jeho síla. Může se stát mocnou propagandistickou silou a přesvědčit mnoho lidí pro své cíle. Představa realizace nějakého životaschopného politického projektu postaveného na koncepci slovanské vzájemnosti je ale naprosto iluzorní. Slované jako celek jsou příliš fragmentovaní. Mohou spolupracovat, mohou k sobě cítit sympatie, mohou se podpořit, ale to je vše. Ještě více to platí pro současnost, kdy se politické projekty v Evropě a politická spolupráce zakládají na pragmatických zájmech, nikoli na idealistických vizích etnické vzájemnosti. Koneckonců to platí navzdory jeho rétorice i pro samotné Rusko.

Stanislav Tumis (nar. 1971) je historik. Působí jako ředitel Ústavu východoevropských studií na FF UK. Zabývá se především dějinami Ukrajiny a Ruska ve 20. století, ale také současnými politickými jevy postsovětského prostoru.

zpět na obsah

Jestli je ti z toho smutno, tak přijď k nám

Bára Bažantová

Jestli je ti z toho smutno, tak přijď k nám

Hodiny se vlečou a měsíce, roky mezitím neúprosně cválají ztichlými městy i odhlučněnou krajinou. Pod oknama Paláce Morava se rozprostírá brownfield s hromadou odpadků. Jsou koncentrovaný hlavně na jednom místě, tam, kde minulý léto někdo bydlel. Možná to tam zůstalo po něm. Možná to nejsou odpadky, ale majetek. Z vlastní zkušenosti vím, že to, co někdo pokládá za hromadu harampádí, může pro druhýho být truhla plná pokladů, ošacení, materiálu. Když člověk žije v bídě, věci nemají dlouhou dobu trvanlivosti, a když už se podaří je přechovávat, začnou vypadat jako smetí. Barvy vyblednou, železo zreziví, dřevo zetleje a všechno nasákne pachem potu, prachu i ulice. Oblečení jako by bylo věčně navlhlý a pod vrstvy svetrů se jenom těžko dostává teplo. To ze slunce i to lidský. Hroší kůže, kterou vytvoří chudoba a nekonečný nedostatky, drží lidi, co jsou blízko u dna, dál od těch ostatních, strach ze všech stran vytváří tlustou clonu před bolestivýma zraněníma i pocitem ponížení.

Těžký udržovat tempo a morálku v tomhle podivně neohraničeným bezčasí. Práce je málo, vjemů je málo. Málo je lásky, zpívají bratři Nedvědové v tý blbý písničce.

Moji cigánský známí z Hvězdový nemají doma pračku. Totiž nejen pračku, nemají hlavně teplou vodu. Zjistila jsem to, když jsem u nich jedno odpoledne vyčesávala jejich dětem vši. Šest dětských hlaviček, každá jedna hlavička plná hustejch černejch vlasů. To nejmenší mělo kůži rozškrábanou do krve a v těch krvavejch ostrůvcích si brouci udělali hnízda a sotva jsem rozhrábla vlasy, začaly se džuvy panicky hemžit a dítě začalo plakat usedavym pláčem. Z kuchyně od mobilního telefonu se ozývalo klení v jejich jazyce.

„Máma nadává,“ koukla na mě jedna z těch starších, oči jako vždycky smrtelně vážný.

„Najdi nůžky.“ Odběhla do kuchyně, a jak otevřela dveře klikou, co z nich neustále vypadávala, vběhlo do koupelny několik dalších.

„Teď já, můžu?“ kluci si svlíkali tričko a strkali se ve dveřích.

„Ne, vypadni.“

Máma vstala od stolu a s telefonem v ruce přišla do koupelny. Lampička, kterou jsme nainstalovali za trubku od netekoucí vody, aby v koupelně bylo aspoň nějaký světlo, se svezla ke stěně.

„Co je?“ potáhla z cigarety, kterou si ode mě vyprosila.

„Já ji ostříhám.“

„Né, nestříhej ji…“

„Má všude strupy, nemůžu to vyčesat.“ Malá si promnula oči, kolem nich červený kruhy a na dlouhejch řasách vajíčka od těch brouků.

Máma znova potáhla z cigarety a odešla zpátky do kuchyně.

„Máme jenom tyhle,“ vrátila se starší z holek a podala mi ztupělý nůžky na nehty. No jo, musíme pracovat s tím, co dostaneme, zazněl mi v hlavě hlas Márinky. Malý tělíčko se otřásalo návalama emocí, zimou, bolestí a nenávistí vůči mně i džuvám. Temný a hluboký oči ostatních dětí mě sledovaly, zatímco poskakovaly kolem a všechny najednou nepřetržitě pořvávaly, kdo může jít další, kdo může jít spát k nám domu, kdy pojedeme na výlet do Prahy a jestli můžou pustit písničku. Po mikině i po rukách mi lezly džuvy a starší děti je chytaly hbitýma prstíčkama a házely do umyvadla plnýho černejch vlasů a dalších polomrtvejch brouků.

Po několika hodinách jsme vyšli z potemnělý koupelny, oblíkla jsem je a odcházeli jsme.

„Ještě nechoď, něco si chci stáhnout ještě.“ Máma ve dveřích nepřítomně koukala do telefonu a džuvy se pomalu přiopile sápaly z umyvadla do hromady triček na podlaze. „V pondělí jdu k doktorce, budu mít dvojčata, víš…“

Nechci to vědět.

„Aha, nojo… Tak my už jdem,“ vycouvám ze dveří.

Šli jsme po ulici a děti začaly zpívat.

Šli jsme nahoru od dětský nemocnice a na rohu byl dům s lešením a na něm stáli dělníci. Zastavili se v práci a koukali dolu na ty děcka, opírali se o konstrukci a otáčeli hlavy. A oni to věděli, ty malý, a zpívali z hlubin svýho nitra cigánský písně a tančili s rukama nad hlavou, blejskali po dělnících i kolemjdoucích černýma očima. A já, i když ve vlasech nemam džuvy a v koupelně mi svítí světlo, i když mi doma teče teplá voda a na rozdíl od nich můžu jíst, když chci, nejen oběd, ale i večeři, nezpívala jsem ani netančila, otevřela jsem do široka oči a viděla, že celá ulice od vily až na stadión je zalitá studeným sluncem.

Triptych

Na nepoužívaným nákladovým nádraží stojí velká budova, která už dávno neplní svoji původní funkci. Z kanceláří zůstaly jenom nepříjemně ostrý zářivky, starý zažloutlý kachličky na záchodech a koberec, do kterýho byla zašlapaná nejmíň desetiletá špína nádražního ruchu. Venku za oknem projíždějí tramvaje od noci do rána a pak zase od rána do noci, a když jedou obzvlášť rychle, rozcinkají tenký skla okenních tabulí, co tvoří celou jednu stěnu pokoje. Ve vzduchu uvnitř je cítit terpentýn a akrylový barvy a na stole jsou náhodně rozmístěný hromádky vajglů z cigaret. Slunce jako by ten den ani nevstalo, a tak i Násilník ležel zabalenej v růžově potažený duchně a spal neklidným spánkem, občas něco nezřetelnýho zamumlal, čelo měl zkrabacený. Vzbudily ho tupý rány ozývající se z vedlejšího pokoje a řev.

„Co děláš, ty vole? Seš úplně šílená?“

„Sem úplně nasraná, kurva.“

„Jestli tady něco zničíš, ty krávo, tak tě vytáhnu ven za vlasy.“

Pak začal odněkud vyzvánět telefon nesnesitelnou melodii a bouchání a jekot vystřídaly zvuky tlumenýho hovoru a za chvíli ticho. Násilník se převalil na posteli. Uvnitř bylo všechno úplně stejně neutěšený jako venku. Ocelový nebe skoro těsně nad hlavou, že člověk cítil jeho tíhu, a na studený podlaze, stejně jako na špinavý matraci, se válely rozházený kousky všemožnýho bordelu a neumytý nádobí s nazelenalou plísní.

„Násilníku! Pocem, prosim!“ volá jeden z hlasů, ten klučičí. Zněl naléhavě.

Násilník trochu nerad vešel do pokoje. V koberci rozšlapaná hlína z velkýho květináče, co dřív pravděpodobně stál na nočním stolku, a na zemi se válí jeho dva kámoši a rvou se.

Matyáš byl zvyklej se prát. Byl drzej a vzrůstem malej kluk a lidi se neostýchali ho praštit, když je provokoval. A on je provokoval často. Jana ležela pod ním, držel ji pod krkem, vlasy měla rozcuchaný a v očích se jí lesklo šílenství. Když Násilník přišel do pokoje, Matyáš ji pustil a ustoupil o několik kroků dál. Požár byl na chvíli uhašenej nějakou tichou mírovou dohodou a přítomností svědka. O pár chvil později už oba zase seděli naproti sobě a snažili se povídat si, i když v každým z nich pořád zuřila bouře.

„Já nemam žádný kámoše.“

„Cože? Co to meleš?“

„Hele, já mám rád lidi, jo, myslim, že je důležitý jim pomáhat, ale žádný vazby… Sem sám, chápeš. Nepotřebuju vás.“

Jana převalovala v hlavě pochybnosti, nechápala, měla dojem, že se jí Matyáš vzdaluje někam do prázdna. Vedle v pokoji Násilník už po tisící přecházel sem a tam a kouřil jedno cígo za druhým, vysokej a hubenej, s tenkýma pavoučíma končetinama. Pochodoval a každý nadechnutí chutnalo jako popel. Když se zastavil, koukal skrz špinavý okna ven na prosklený domy táhnoucí se podél tramvajových kolejí. Pak se vytrhnul z meditace, jako by najednou někdo zazvonil na zvonek, škubnul sebou a šel vedle pro tu bláznivou holku, vedle který včera usínal.

„Musim jít, poď, ukážu ti, kde schovávám klíč.“

Tvářil se nešťastně a Jana s ním skoro ani nesoucítí, jak je šílená. Dovedl ji dolů a ukázal na kámen opracovanej do tvaru krychle.

„Tady.“

Objali se a bylo to studený. Otočili se k sobě zádama a Násilník na chvíli přitlačil víčka těsně k sobě.

Násilník

V krámě byla fronta až k mrazákům. Lidi přešlapovali netrpělivě na místě, zatímco paní vepředu využila sobotní nákupy k navázání hovoru s kýmkoli, kdo není její jezevčík.

„A nemáte tu jinou tatarku? Víte, ne tuhle drahou…“ Holka za kasou, který mohlo být tak patnáct, pro jistotu nezvedla hlavu: „Není, jenom tahle.“ Paní se nevzdávala: „A to mýdlo s jelenem?“ Holka hypnotizovala obrazovku se záznamem kamerovýho systému, jako by sledovala napínavou detektivku: „Taky není.“ „Já ho nemůžu nikde sehnat.“ Násilník koukal tupým pohledem do hromady banánů a tak napůl si uvědomoval, jak se pomalu odpojuje. V hlavě se mu všechno rýmovalo a on se snažil rozplíst ty verše a pověsit je na nějakou plynulejší nit myšlenek, ale nešlo to a on cítil, že se spíš rozsype, než aby se mu to podařilo navlíknout.

„Si na řadě,“ drknul mu kluk z fronty zezadu do ramene. Násilník se na něj podíval, položil svůj nákup na poličku se sušeným ovocem a s nepřítomným výrazem vyšel ven. Přešel ulici, a aniž by tam měl namířeno, za chvíli už zase chodil u sebe v pokoji z rohu do rohu a kouřil cigára. Mysl splejtala myšlenky do rýmů a dlouhý paže lítaly kolem pokroucenýho těla, jako by gestikulovaly v tichý hádce jedna proti druhý. Ostrej zvuk budíku ho za chvíli vytrhnul z jeho koleček a on na sebe hodil bundu a vyrazil směrem na nádraží, do vlaku, do klubu… Cestou kolem něj se míhali lidi a stromy a dopravní prostředky a slova uvnitř se pořád veršovaly. Čím víc se snažil je neposlouchat, tím intenzivněji na něj křičely. Cítil se jako v pasti, kterou nastražil sám na sebe. Když dorazil na místo, někdo mu nabídnul práska ze žárovky a on bezmyšlenkovitě nasál kouř. Obzor se zamlžil a všechno napětí povolilo. Rozhlídnul se a viděl kolem kámoše, pódium, mikrofon a ruku, která mu ho podává a říká: „… jedeš!“ Přebral štafetu a pozornost lidí v sále se obrátila jeho směrem. Hlas, co mu předtim zněl v hlavě, byl najednou i mimo ni, akorát nerýmoval, jenom chrlil slova, který v tu stejnou chvíli mizely ze záznamů jeho paměti někam pryč, jako lavina, co se utrhne a nedá se zastavit. Připadalo mu to jako vteřina, ale když zvednul hlavu, zjistil, že kolem něj už nikdo není. Nikdo kromě kámoše Jimba, kterej se hlasitě směje a doslova se popadá za břicho. Mrknul na zvukaře a ten vypnul beat.

Ještě pár dalších hodin pak seděl se Smradem na baru, a když začalo svítat, sednul na vlak zpátky domů. Když vystoupil na Hlaváku, jako by najednou někdo zhasnul tu žárovku, ze který na začátku večera tahal kouř. Mlha se rozestoupila a pod ní se obnažila stejně šedá obloha, s jakou se včera loučil. Ranní chlad mu zalezl pod košili a pot z chemikálií, co ho předtím hřál, začíná najednou mrazit. Myslí se rozlíhají útržky hovorů předchozí noci, a když se do nich zaposlouchá, jako by chtěl sám sebe zkoušet, zjistí, že se všechny rýmujou.

Jana

Jana se dovlíkla k tramvaji následovaná svojí věrnou fenou Světou. Ponořená do šedivýho oparu myšlenek seděla na šedivý sedačce a pak vystoupila z tramvaje a vyškrábala se na kopec. Prošla malým lesíkem po ušlapaný cestě a ocitla se na starým fotbalovým hřišti. Parkovala na něm spousta obytňáků a maringotek a kolem nich se válely hromady nejrůznějšího harampádí. Starý dveře, zrezlý kusy železa, polorozpadlej nábytek. Zpoza zelenýho náklaďáku se ozývalo věčně vzteklý kejhání hus. Jana zhluboka vydechla. Na rozježděný hlíně se lesknou černočerný kaluže s duhovýma okama a všechno to dohromady vytváří atmosféru marasmu, sociální i ekologický katastrofy. Přes hřiště prošla holka v kloboučku a tyrkysovejch gumácích, zamávala na Janu a z rukou jí na rozježděnou zem popadaly kusy čerstvě vypranýho oblečení. Černej pes ležící na verandě domku na kraji hřiště začal štěkat, husy se rozkejhaly jako o život a z dílny se ozvalo jiskření svářečky. Jana stála někde uprostřed toho neklidu a sahala si na kůži na obličeji. Přišlo jí, že když přejede prstama kolem očí, její kůže se pod bříškama prstů měkce prohýbá. Život se tady žil rychle. „Ahoj…“ Stará Cikánka, co bydlela hned u vchodu do baráku, se okamžitě po pozdravu rozkašlala astmatickým kašlem a Jana toho využila, aby unikla hovoru a se soucitným výrazem se proplížila do kuchyně. V kuchyni bylo všechno mastný a olepený, nad hnijící zeleninou poletovaly mouchy a kdysi krásnej Syřan s opálenou kůží zrovna vařil večeři. Jana si sedla na gauč ve společence a dírou po dveřích pozorovala jeho plynulý pohyby. Připadalo jí, jako by se vznášel kousek nad zemí, jak kmital od ledničky ke sporáku a komponoval.

Seděla tam dlouho, místností se sem tam proplížily různý přízraky lidí, co obývaly tyhle bažiny beznaděje, ale většinou jen propluly kolem a zase tápaly dál po smyčkách svýho nekonečna. V kuchyni se objevil kluk, co s nim Jana občas spávala, aby jí nebylo tak smutno. Hodil po ní křivým úsměvem: „Ále, návštěva meziměsto. Co studium, princezno?“ Chvíli si těžkopádně vyměňovali slova. Ona mluvila o pocitu frustrace ve městě, kde všichni, co zná, žijou víceméně jen uvnitř institucí, on jí vyprávěl o ložiskách v motoru. Pak spolu ještě chvíli rozpačitě mlčeli, než ji vzal do jednoho z obytňáků a začal ji objímat. „Já nevim, jestli můžu,“ šeptala mu a připadalo jí, že musí i nemůže. Měla strach z blízkosti stejně tak, jako ji potřebovala. Nechala ho, aby se jí dotýkal. Moc dlouho to netrvalo a potom zas oba mlčeli. Leželi vedle sebe a Jana koukala na strop auta. Po chvíli se začla zvedat. „Co máš v plánu? Nechceš zůstat?“ Jeho smutný oči se do ní bezelstně vpíjely a jí z toho naskakovala husí kůže: „Musim ještě něco…“ Ani to nedořekla, asi že věděla, že to je lež a ne moc obstojná. Kouká na něj, mlčela a skrz to ticho prosakovalo studený prázdno. Vystoupilo odněkud zevnitř do prostoru a dalo se skoro nahmatat. „Mam tě moc rád, krásko.“ Cítila, jak se jí ta slova omotávají kolem krku a dusí ji, nevěděla, co na to říct. Nechala si do dlaně vmáčknout nějakou trávu a vypadla ven, kde trochu pršelo. Chvíli stála uprostřed bláta, na zádech batoh s kartáčkem na zuby. Chtěla by jít domu, ale neví, kde to je. Zavolala Matyášovi, byl nevrlej, řekl jí, že asi půjde do baru pro kluky a že tam ona asi chtít jít nebude, vzhledem k tomu, že je holka, a položil telefon. Za chvíli přijela bílá dodávka a z ní vyskočila bujará postava: „Ahoj Jano, co vyvádíš? Nechceš jít radši někam dovnitř?“ Není si vůbec jistá, jestli vůbec něco chce a co by to tak mohlo být, ale její stín ji předběhne a ona ho následuje, jako kdyby taky byla jen přízrak. Lehne si na postel a kouká do stropu, zatímco jí teplý ruce pomalu a něžně sahají na stehna.

Matyáš

Když Jana i Násilník vypadli, Matyáš si zalezl zpátky do postele a přitáhnul si k sobě knihu, co ležela otevřená na stole. Je celá od hlíny. Začal si sám pro sebe nadávat, jak oprašoval jednotlivý stránky. Na uklidnění si ubalil jointa a do sluchátek pustil muziku. Za chvíli usnul, a když se probudil, venku už byla tma. Vyčistil si zuby, oblíknul poslední neroztrhaný triko a oholil si vousy. Do uší znova nasadil sluchátka a vyšel z nehostinnýho pokoje na stejně nehostinnou ulici. Coural se Žižkovem, když mu zavolala Jana. Pořád v něm vřela ranní hádka. Má ji rád, ale má jí taky dost, je nevyzpytatelná a chce všechno a hned. Trochu ji odpálkoval, aby věděla, že ani jeho svět není úplně bez hranic, a zaplul do potemnělýho baru, kde se schází po schodech do podzemí. Pod schodama stál vyhazovač, tvářil se nezaujatě, pokynul na Matyáše buldočí hlavou a sklopil oči zpátky k telefonu, kde hledal nějaký rozptýlení od svojí solidně placený nudy. Matyáš si nechal bundu v šatně a posadil se na bar. O pár hodin, drinků a čar řízlýho speedu později si nechal vykouřit péro v místnůstce s košťatama. Když odešel z podzemí, venku se už rozednívalo a na ulici po sobě štěkaly dvě lidský feny sprostý nadávky. Kdyby mohly, rozcupujou se. Matyáš vytáhnul sprej, co nosí s sebou v hluboký kapse a začal po zešedlejch omítkách psát zprávy o stavu světa i vlastního vědomí. Značkoval si poctivě cestu zpátky domů a ani si neuvědomoval, že už je celkem ráno a všechno je vidět víc než v noci, hlavně to, co se nemá. Zastavilo u něj povědomý auto. Z auta skoro hbitě vyskočil strážce pořádku a zákona a přimáčknul Matyáše na zem. Matyáš hlasitě křičel a týpek, co na něm klečel, mu zacpal pusu rukou v černý tlustý rukavici. Pak ho sebral ze země a usadil přes všechny protesty na zadní sedačku. Matyáš je na podobný zacházení zvyklej a už ani necekne, zato hezky potichu začne chcát na sedačku.

Přijdou na to, až když ho začnou tahat zase pro změnu ven, a očividně je to rozčílí. „Ty malej zmrde!“ poprská ten starší z nich Matyášův drzej obličej. Ten mladší neprská: „Tak ty z nás máš srandu, buzíku…“ Narve Matyáše zpátky do auta a vezme ho na malou projížďku. O pár hodin později sedí Matyáš opřenej o zeď před svym barákem a brečí, potichu. Z nedalekýho kostela odbíjí poledne.

Miláčku, zdál se mi o tobě sen

Šly jsme černočernou jeskyní, úzkýma podlouhlýma chodbama, myslím, že to byl labyrint. Mluvily jsme, jako vždycky mluvíme, jenom ne tak soustředěně, byla jsi roztěkaná, nejsem si jistá proč. Ta cesta končila v prostorným dómu, bylo v něm několik kamenných schodů a na vyvýšený platformě něco jako rituální lože, obložený květinama.

Přišly jsme k němu a uviděly, že na něm někdo leží, a pak ten sen skončil a skončila i noc a já se vzbudila a vstala a šla ven. Chodila jsem po Cejlu a černý kluci na mě pořvávali, jestli jim nechci za pětistovku pomoct od jejich osamění. Jeden měl zelenohnědý oči, otáčel se za mnou a já se otáčela taky. Šla jsem s ním do podchodu a tam na mě sahal a já ani nevěděla, jestli je mi to příjemný, nebo ne. Ale nechala jsem ho. Asi z nudy, a že byl Cikán. Doufala jsem, že mě trochu umaže a moje kůže nebude tak zářivě bílá. Líbilo se mi, jak si vymejšlí, že seděl, ale moc mu to nešlo a já jsem myslela na tebe. Na tvoje oblý ňadra, na tvoje pevný a stejně tak měkký tělo. Na to, že mě necháváš se ho dotýkat a pro jednou nic neříkáme. Olíznu tě a ty jsi sladká.

Když skončil, zapnul si kalhoty a zmizel směrem na Hvězdovou. Chvíli jsem bloumala po dvorku sem a tam a čekala, až odezní moje vzrušení. Začalo trochu mrholit a naproti přes dvorek se ozýval dětský pláč. Šedivá clona všedního dne brzy zahalila vzpomínky, představy i budoucnost, jenom tvoje sladká chuť zůstala ještě nějakou dobu na jazyku.

Řekni mi, miláčku, o čem sníš ty, když nejsi se mnou. O čem sníš ty, když nejsi sama.

Bára Bažantová (nar. 1989) je studentka Ateliéru environmentu na brněnské FaVU VUT. Zabývá se tématy, jako jsou právo na město, sociální vyloučení či chudoba. Byla součástí několika mimoinstitucionálních kolektivů, působí v umělecko-kurátorské platformě Fitnes3000 a je redaktorkou studentského časopisu Bublina.

zpět na obsah

par avion

Z ruských médií vybral Ondřej Soukup

Ondřej Soukup

Rusko se oprávněně chlubilo tím, že mezi prvními vyvinulo vlastní vakcínu proti novému koronaviru. Balení Sputniku V to mělo uvedeno dokonce i na obalech. Oficiální očkování začalo v Rusku už v polovině loňského prosince, v době, kdy si v naprosté většině evropských států lidé o vakcinaci mohli nechat jen zdát. Jenže do konce června se touto látkou, případně dalšími třemi, které byly v Rusku schváleny, nechalo očkovat jen kolem jedenácti procent občanů. Ve srovnání s Českem jde o propastný rozdíl, neboť v tuzemsku alespoň jednu dávku dostala téměř polovina obyvatelstva. Proč se Rusové nechtějí nechat očkovat, zjišťoval server Meduza (26. června). Podle posledního průzkumu nezávislé sociologické služby Levada Center vakcinaci nechce podstoupit celých šedesát procent Rusů. Naprostá většina z nich uvádí jako důvod obavy z vedlejších účinků nových vakcín, které jsou podle nich nevyzkoušené. Zhruba deset procent zastává nejrůznější spiklenecké teorie, podle nichž je například celá pandemie výmysl velkých farmaceutických společností nebo jde o celosvětové spiknutí, jehož účelem je podloudně očipovat lidstvo. Důsledky jsou více než viditelné. V polovině června Rusko zasáhla třetí vlna pandemie – takzvaná mutace delta, která přišla z Indie. V Moskvě a Petrohradu začalo každý den umírat kolem stovky lidí denně, po ruských sociálních sítích kolovaly fotografie z jedné petrohradské nemocnice, kde kvůli nedostatku volných postelí nemocní leželi na matracích přímo na chodbách. I proto Kremlu došla trpělivost a celá řada regionů zavedla očkovací povinnost pro zaměstnance služeb, školství nebo zdravotnictví – pokud tedy nechtějí přijít o práci. „Možná je to trochu diskriminace, ale je to nezbytné. Nemůžeme si dovolit, aby ti lidé šířili nákazu,“ prohlásil mluvčí ruského prezidenta Dmitrij Peskov. Začíná to přinášet plody, v očkovacích centrech se koncem června začaly tvořit fronty. Jako první šli taxikáři, protože Yandex.Taxi (ruská obdoba Uberu) od řidičů nyní žádá QR kód o očkování, jinak je nepřipojí k aplikaci. Pozorovatelé soudí, že díky nátlaku se do konce léta situace změní a pravděpodobnost, že se do podzimu stihne proočkovat čtyřicet až padesát procent obyvatel, není už tak nízká, jak se ještě nedávno zdálo. Jak se ale vůbec Kreml do takové situace dostal? Zdroje serveru Meduza nabízejí několik vysvětlení. Jedno z nich říká, že ruská státní média po celý minulý rok soustavně zpochybňovala účinnost západních vakcín. A nyní se diví, že Rusové nevěří žádné vakcíně – ani Sputniku V. Druhým možným vysvětlením je skutečnost, že sám Kreml nevysílal v této věci zcela jednoznačné signály. Ruský prezident Vladimir Putin se dlouho očkovat nechtěl, a jakkoli jeho mluvčí na konci roku sdělil, že již očkování absolvoval, neupřesnil, jakou vakcínou, a nepodal o tom žádný přímý ani nepřímý důkaz. Bylo zřejmé, že v případě člověka, který jinak nemá zábrany fotit se do půli těla nahý během dovolené, to u řady lidí vzbudilo nedůvěru a v posledku přiživilo různé konspirační teorie. Takže nyní už není zbytí a přichází vynucování očkování.

Protože je toto číslo Ádvojky věnováno Slovanům, není od věci se porozhlédnout, co se v Rusku píše o tématu panslavismu. Prokremelská tisková agentura Regnum sledovala debatu o slovanské vzájemnosti, kterou spustil na svých webových stránkách portál ukrajinské televize Naš, patřící do mediálního impéria proruských oligarchů. Na výběr byly tři varianty. Vzhledem ke specifickým divákům tohoto televizního kanálu není s podivem, že 71 procent dotázaných prohlásilo, že slovanské bratrství je „mohutná síla“, pětina respondentů se nechala slyšet, že jde o mýtus, devět procent tvrdilo, že se jedná o zastaralý koncept. Regnum s radostí cituje komentáře pod původním článkem, které tvrdí, že zášť mezi Slovany sejí jejich nepřátelé, především Američané. „Žádné bratrství neexistuje, jenom někdo se prodal Amíkům,“ píše uživatel Jurij Ch. „Bratrství může být jen na úrovni osobních vztahů. Státy vždy mají své zájmy,“ odpovídá mu Jevgenij Ž. Tato debata je nekonečná, zvlášť pokud se člověk podívá na původní debatu kanálu Naš, kde většinově zaznívaly hlasy v duchu „neserte se do nás, nejsme Rusové, konečně to pochopte a nechte nás být“.

Když zadáte klíčové slovo „Slované“ do vyhledávače, tak vám spolehlivě na prvním místě zobrazí zprávu o vojenském cvičení Slovanské bratrství 2021. Tu publikoval 18. června internetový portál ruské televize Vesti. V krasnodarském kraji nedaleko Soči se mezinárodních manévrů zúčastnily speciální jednotky Ruska, Běloruska a Srbska. Legendou, která rámovala celé cvičení, byl útok nestátních rebelů na ruské území. „Na tomto cvičení si můžeme vyzkoušet v praxi všechno, co cvičíme doma. Tady je atmosféra, díky níž naši vojáci mohou doslova cítit svou důležitost,“ řekl první zástupce běloruských speciálních jednotek Vladimir Bělyj. Srbská jednotka se podle něj velmi vyznamenala. Inu, i tak může vypadat slovanská vzájemnost.

zpět na obsah

Pohádky si rozvracet nenecháme!

Maďarský zákon spojuje pedofilii s homosexualitou

Jiří Koubek

Málokdo si již dnes vzpomene na bývalou polskou mluvčí práv dítěte a její boj proti seriálu Teletubbies. Ewa Sowińska usoudila, že jedna z barevných postaviček propaguje homosexuální vzorce chování, a ohrožuje tak mravnost polské mládeže. Co se v roce 2007 mohlo zdát jako bizarní kuriozita z evropského blízkého východu, se v jiné zemi regionu stává neúprosnou realitou. Tentokrát je to ale vskutku vážné. Nejde jen o komickou epizodu či morální paniku nad tím, že Tinky Winky je gay. Maďarský parlament schválil zákon, který kromě jiného zakazuje šířit mezi mladistvými obsahy související s homosexuálním chováním či změnou „přirozeného“ pohlaví. Zákaz se týká například televizních a jiných pořadů, ale i sexuální výchovy. Obzvlášť varovné je, že zákon je primárně zaměřen na potírání pedofilie. AntiLGBT+ ustanovení se do něj dostala v rámci legislativního procesu. Ve výsledku tak norma implicitně stvrzuje archaický lidový stereotyp spojující homosexualitu s pedofilií a – obecněji – s blíže nespecifikovanými „deviacemi“.

Svatá válka proti LGBT+

Je zjevné, že se jedná o další zbytečnou a nebezpečnou kulturní válku, která odvádí pozornost od palčivých problémů a vytváří nové. Covidová krize například plně odhalila slabiny podfinancovaného a s nedostatkem personálu se potýkajícího maďarského zdravotnictví – jedné z mála oblastí, kterou premiér Viktor Orbán během svého dlouhého vládnutí do té doby prakticky ignoroval. Pandemie propukla v době, kdy rozjížděl další velkou kampaň podle staré vyzkoušené šablony: cizí mocenská centra a jim zaprodané neziskovky versus maďarský národ. Šlo o boj proti tzv. vězeňskému byznysu (nárok na finanční kompenzace, které soudy přiznaly vězňům za špatné podmínky ve věznicích a romským dětem za segregaci ve školství, a to na základě podnětů „sorosovských“ neziskovek). Pandemie toto téma překryla a premiér se načas ocitl v defenzívě.

Orbán ví, že téma migrace mu další volby, které se konají za necelý rok, nevyhraje. Výzkumy již dlouho ukazují vyrovnané šance mezi jeho Fideszem a sjednocenou opozicí. „Svatá válka“ proti LGBT+ je ideální strategie, jak do širokého protiorbánistického bloku, rozprostírajícího se od „staré“ socialistické levice přes zelené a liberály až po pravicový Jobbik, vnést napětí. Hlasování o zákonu cenzurujícím LGBT+ to ostatně názorně ukázalo. Hnutí Jobbik, o němž někteří pozorovatelé tvrdí, že se již postupně posunulo z krajní do umírněnější křesťanské pravice, zákon aktivně podpořilo. Ironií je, že širokou opoziční frontu k těsnější spolupráci svou účelovou volební reformou nepřímo donutil právě Orbán.

Velké tažení proti LGBT+ nepřichází zčistajasna. Jde o dlouhodobě připravovanou ofenzívu. Již koncem loňského roku byl schválen devátý dodatek maďarské ústavy, který stanovuje, že „matka je žena a otec je muž“ a že „Maďarsko chrání právo dítěte na identitu s jeho přirozeným pohlavím a garantuje vzdělávání založené na hodnotách maďarské ústavní identity a křesťanské kultury“. V květnu loňského roku Maďarsko přijalo zákon, kterým přestává uznávat identitu transsexuálů. Platí jen pohlaví při narození.

Pohádková země pro každého – tak by klidně mohl znít slogan z nějaké turistické brožury pro návštěvníky proslulých maďarských lázní, Budapešti a dalších míst. Jde však o název knížky, která vyvolala letos v lednu pořádný rozruch. V kreslených pohádkách pro děti se LGBT+ organizace Labrisz pokusila zobrazit lidi z různých menšinových skupin (kromě sexuálních menšin i Romy či tělesně postižené). Orbán knížku označil za homosexuální propagandu a vydavatel byl donucen opatřit ji komentářem, že některé příběhy znázorňují „chování nekonzistentní s tradičními genderovými rolemi“.

Duhová železná opona?

Stěží se lze ubránit dojmu, že součástí motivací stojících za touto strategií je vyprovokovat velké mezinárodní pohoršení a nový konflikt s EU, a oživit tak dobře známý vzorec, který fungoval v kampani proti Sorosovým neziskovkám a stavěl na tom, že zahraniční nepřátelé a jejich domácí kolaboranti jsou zkrátka všude kolem nás. Je přinejmenším zajímavé, že vláda svůj poslední útok načasovala v souběhu s mistrovstvím Evropy ve fotbale – sportu, do nějž se v Maďarsku masivně investuje a který má své početné ostře pravicové fanouškovské tvrdé jádro. Maďarští hooligans ostatně vyšli do ulic i na protest proti předzápasovému pokleknutí, což ukazuje, že různé aspekty kulturních válek se vhodně prolínají. Spor o duhové nasvícení stadionu v Mnichově (baště německých Zelených) a o tzv. politizaci sportu ukázal, že tento efekt – přenesení boje na mezinárodní frontu – zafungoval.

Sedmnáct unijních lídrů zveřejnilo otevřený dopis, který pošlapávání LGBT+ práv odsoudil, aniž by Maďarsko explicitně jmenoval. Zajímavým detailem je „politická geografie“ tohoto společného prohlášení. Mezi sedmnácti zeměmi figurují jen tři ze středo- a východoevropského regionu (Litva, Lotyšsko, Estonsko, jež se považují za součást evropského Severu). Zbytek „postkomunistického“ prostoru – včetně České republiky – s Maďarskem drží jakousi „tichou solidaritu“. Pod dopis se přitom podepsali lídři i tak katolických zemí, jako jsou Irsko či Malta. Dodatečně se dokonce přidal rakouský kancléř Sebastian Kurz. Ze „západních“ zemí EU tak chybí jen portugalský podpis (patrně kvůli unijnímu předsednictví).

Vzhledem k tomu, že do jarních voleb zbývá ještě velmi dlouhá doba, lze se obávat, že Viktor Orbán k tématu LGBT+ ještě neřekl své poslední slovo a že budou následovat další, možná ještě ostřejší bitvy této nešťastné kulturní války.

Autor je politolog.

zpět na obsah

Co si v Chorvatsku počít s Jugoslávií?

Boris Mosković

Zatímco v českém prostředí se významná historická výročí odehrávají ve znamení „osudových osmiček“, v Chorvatsku se podobná symbolika připisuje jedničce. Roli dějinných křižovatek tam přebírají roky 1941, 1971 a 1991. Ty s sebou přinesly nejen sérii dramatických, nepředvídatelných a nezapomenutelných momentů (jak se od historických milníků očekává), ale také jedno opakující se dilema: jaký postoj mají Chorvaté zaujmout k projektu zvanému Jugoslávie?

Každý ze zmíněných milníků přitom nabízel jiné řešení: roku 1941 to byl ustašovský „nezávislý“ stát, který byl ve skutečnosti německo-italským vazalem a místem teroru; roku 1971 se naopak i přes otřesy „chorvatského jara“ podařilo jednotu Titovy Jugoslávie zachránit, zatímco roku 1991 se prosadil pro mnohé takřka nepředstavitelný scénář definitivního odtržení od jugoslávské federace, a to i za cenu válečného konfliktu. V současnosti, kdy od těchto událostí uplynuly dlouhé dekády, už dávno pominula tíha jejich nejistého konce. Nabízí se však otázka, zda společně s ní zmizelo z chorvatské společnosti i ono původní dilema, co si počít s Jugoslávií. A to nikoli s Jugoslávií jako reálnou veličinou, ale s Jugoslávií, která se – ať už jako děsivá hrozba či stále očekávaná naděje – usídlila v historickém vědomí nemalé části chorvatské populace.

Tisíciletý sen

„Jedničková“ zákonitost chorvatských dějin se během letošního roku samozřejmě odráží v nejrůznějších připomínkách zmíněných jubileí. Z nich se události roku 1991 řadí mezi ty nejživější, a tím pádem i nejcitlivější. I přes mnoho traumatických stop, které s sebou tento rok přinesl v rámci chorvatsko-srbského konfliktu, však obsahuje i momenty, které perfektně zapadají do národoveckého narativu chorvatských dějin. Rok 1991 tak není jen počátkem ozbrojeného střetu, jenž čtyři roky sužoval více než třetinu země, ale také rokem, kdy se konečně splnil „tisíciletý sen“ o samostatném státu. Tím se ovšem zásadně zužuje i prostor k jeho rozsáhlejší kritické bilanci, která by chorvatské společnosti pomohla překonat řadu klamavých stereotypů nejen o druhých, ale i o sobě samých.

Když 25. června 1991 chorvatský parlament odhlasoval deklaraci nezávislosti, byl to pro velkou část tamější společnosti jistě důvod k euforii. Považovala to za další krok vedoucí k vymanění z jugoslávského marasmu, kde se tehdy naplno rozhořelo mezietnické napětí, prohlubovaly se sociální a ekonomické třenice a kde se hrozba občanské války stávala každodenní realitou. Zmiňovaný „tisíciletý sen“ o nezávislém Chorvatsku, jenž nám dnes může připadat jako nenapravitelný anachronismus, byl navíc pro řadu z nich nejen relevantním, ale dokonce zcela prioritním tématem.

Tři dekády, které uběhly od tohoto slavnostního aktu, však vrhají na atmosféru tehdejších dní už poněkud jiné světlo. Jen těžko lze dnešní chorvatskou politickou elitu kritizovat za to, že si výročí roku 1991 volí jako předmět slavnostních, nacionální rétorikou nabitých projevů, ve které se snaží skloubit heroické momenty národních dějin s aktuálními tématy. Tím spíše, že takováto praxe není ani zdaleka vlastní jen balkánskému regionu. S daleko menším pochopením ale lze pohlížet na snahu vypořádat se s jugoslávským dědictvím tím, že takřka všechny atributy tohoto zaniklého státu budou líčeny jako negativní, a dokonce zločinné. Komplikovaná jugoslávská minulost přitom sehrává v chorvatském prostředí v lecčems stejnou roli, jakou ve středoevropském prostoru zaujímá minulost komunistická. A podobné jsou i snahy se s tímto neblahým břemenem vypořádávat – plošným odsouzením celé epochy počínaje a štvavou kampaní vůči někdejším historickým aktérům konče.

Kopání do zaniklého státu

Na chorvatské politické scéně může mít obvinění z (někdejších i současných) projugoslávských postojů obdobně dehonestující účinek jako nařčení ze spolupráce s tajnou policií. Představitelům sociální demokracie, která je nástupkyní někdejší komunistické strany, se například dodnes vyčítá, že její poslanci opustili 25. června 1991 před hlasováním o chorvatské suverenitě jednací sál. Nacionalisté interpretují tento krok jako jeden z posledních zoufalých pokusů o záchranu rozpadajícího se jugoslávského státu a stavějí ho na úroveň vlastizrady. Řada sociálních demokratů přitom tehdy v zásadě nebyla proti chorvatské nezávislosti jako takové. Neúčastí na hlasování ale chtěla nemalá část z nich dát najevo, že pokud dojde k rychlému a jednostrannému odtržení od jugoslávské federace, povede to k eskalaci napětí a otevřené válce, což se nakonec potvrdilo.

Současné vedení chorvatské sociální demokracie se před těmito útoky zprava brání tím, že podbízivě posiluje svou vlasteneckou image. Reflexi jugoslávské minulosti zde ještě navíc komplikuje fakt, že je prakticky neoddělitelná od rozprav nad celkovým soužitím Srbů a Chorvatů v zemi, takže jakékoli pokusy o ni se dodnes stávají předmětem hysterických výpadů. I sebemenší pokus o kritičtější, či dokonce alternativní výklad roku 1991 může mít pro politické vyhlídky jednotlivých stranických předáků fatální následky. Jugoslávské dědictví chorvatských dějin tak zůstává i po třiceti letech tématem, které vyvolává živé reakce. Málokterá z nich však současně přináší tolik potřebný odstup i poznání, že úporné očerňování už dávno zaniklého státu je především destruktivním očerňováním vlastních dějin, a to se vším, co k nim patří.

Autor je historik.

zpět na obsah

Kulturní války a boj o hegemonii

Politický boj vedený diskursivními prostředky

Zora Hesová

Česko nedávno dohonilo Evropu. I v Česku se veřejné spory, provokace a debaty týkají nesmiřitelných postojů v otázkách hodnot, norem nebo symbolů. Kulturní války ovšem nezačaly nedávným ostudným projevem prezidenta republiky pro CNN Prima NEWS ani loňským konfliktem o mariánský sloup na Staroměstském náměstí. Spory o hodnoty a kulturní symboly nás provázejí od začátku polistopadového období.

Před několika lety se však zásadně změnila jejich podoba. Nejenže úspěšně vytěsňují debaty o politických programech, ale také rozdělují veřejnost na znepřátelené skupiny. Vyznačují se dvěma charakteristickými rysy: principiálními postoji vůči určité hodnotě či symbolu, které nelze vyřešit kompromisem, a agresivním, militantním vedením sporu, ve kterém jde o porážku protivníka spíše než o prosazení vlastního řešení nějakého problému, o něž šlo v „běžné“ politice.

Přestože se většinou jedná o spory nad zdánlivě místními tématy, jsou kulturní války globálním jevem. A přestože v nich jde o ideje a hodnoty, rozhoří se nejvíce tam, kde souzní s bojem o politickou moc. Toto jsou alespoň teze článku, který otevírá cyklus věnovaný úvahám o nedávných kulturních válkách v České republice a jejím okolí. Bude se věnovat především samotnému pojmu kulturních válek, jejich podobám ve středoevropském prostoru a také jejich politické logice.

Boj o duši Ameriky

Pojem kulturních válek (culture wars) pochází už z devadesátých let v USA, ale týká se jevu ještě o něco staršího, který se však nedávno v plné síle vrátil a odrazil na evropské politice. Jeho americká genealogie si pro řadu paralel s dneškem zaslouží pozornost.

V roce 1991 zveřejnil americký sociolog James Davidson Hunter knihu Kulturní války. Boj o definici Ameriky (Culture Wars. Struggle to Define America). Šlo o diagnózu sporů, které silně poznamenaly podobu americké politiky osmdesátých let, ale vedly se již od let šedesátých. Střetávala se v nich síť konzervativních evangelikálních církví a jejich političtí partneři z řad republikánů s intelektuály, umělci a liberálními politiky, kteří reformovali americké rasistické zákony a doprovázeli společenskou liberalizaci politickým a právním uznáním.

Kulturní války byly odrazem hlavně dvou trendů: reakce na rasovou desegregaci a liberalizaci a zásadního přeskupení na americké politické scéně. Odpor proti desegregaci se týkal například toho, zda soukromé školy, které pokračovaly v segregovaném modu „jen pro bílé“, smějí dostávat státní podporu. Odpor proti liberalizaci státních politik vedl později ke stovkám lokálních mobilizací proti výuce evoluční teorie či sexuální výchovy, ke sporům o postoj armády k homosexuálním vojákům za Billa Clintona a o státní uznání homosexuálních manželství kolem roku 2008. Zvláštní kapitolu by si zasloužily války týkající se zákonů o rovnosti pohlaví a odporu proti potratům pod taktovkou tzv. hnutí pro-life, jež kombinovalo občanský aktivismus, kampaně, sabotáž i někdy i násilí.

Jakkoli dnes tato témata znějí aktuálně, vrcholila už v osmdesátých a devadesátých letech. Kromě výše zmíněné politické a kulturní změny dochází v té době totiž ještě k významné změně politické. Demokratická strana přestává reprezentovat „lidové“, zaměstnanecké třídy, jejichž dobře placená, odbory chráněná pracovní místa se s dezindustrializací prekarizují. Těchto „modrých límečků“ se ujímá tradiční bašta majetných, Republikánská strana. Charismatický Ronald Reagan přichází v osmdesátých letech s příslibem návratu ke staré dobré Americe, k pionýrské soběstačnosti jednotlivce, víře v Boha a v trh a nedůvěře ve stát. Široce pojaté sociální a infrastrukturní politiky, které od šedesátých let budovaly obě strany, se omezují. Obnovený liberalismus se zahaluje do kulturního hávu – svobodná Amerika vyhrává studenou válku a víra v jednoduchý, kulturní a neoliberální recept na obnovu zlatého věku přitahuje na republikánskou stranu konzervativní a manuálně pracující část společnosti. Postupně se americká politická scéna zcela přepóluje. Demokraté přestávají být sociální stranou zaměstnanců a stávají se liberální stranou měst a menšin, která ovšem rovněž přijala tržní liberalismus za svůj; za republikány se stavějí mocné evangelikální církve, venkov a bývalá průmyslová centra. Dřívější socioekonomické štěpení nahrazuje kulturní polarizace.

James D. Hunter definoval kulturní války ideologicky jako střet dvou rozdílných hodnotových systémů o morální povahu Ameriky – biblické morálky se sekularismem a ortodoxie s progresivismem. Zajímavé na Hunterově pojetí je, že na jedné straně kulturních válek vedle sebe stojí dříve znepřátelení evangelikálové a katolíci, spojovaní ortodoxním či fundamentalistickým zaměřením, a na straně druhé se nachází řada věřících všech náboženství včetně muslimů, jejichž politické pozice jsou sekulární, založené na představě sociálního pokroku a morální autonomie člověka. Druhým zajímavým rysem Hunterovy koncepce je konstatování, které později podpořila řada jiných autorů: toto štěpení není sociologickým jevem. Od začátku bylo jasné, že neexistují dvě jasně definované skupiny, protože v jednotlivých otázkách Američané tehdy ještě byli schopni zastávat velmi různorodé postoje. Sám Hunter chápal kulturní polarizaci jako důsledek kulturního válčení (cultural warfare), jehož se ujaly politické a mediální elity.

Příkladem byl Pete Buchanan, ultrakonzervativec, který během kampaně o nominaci republikánské strany Hunterův pojem kulturní války použil: „V naší zemi probíhá náboženská válka o duši Ameriky. Je to kulturní válka, která je pro národ, jakým jednou budeme, stejně důležitá, jako byla samotná studená válka.“ Buchanan tvrdil, že „když byli mnozí z nás mladí, veřejné školy a katolické školy, křesťanské školy a židovské školy učily děti o jejich náboženském dědictví a židovsko-křesťanských hodnotách, učily je, co je správné a co špatné. Učili jsme se slávě a dobrotě této země, kterou nazýváme Boží zemí, kde máme všichni to štěstí žít (…), ale dnes máme příliš mnoho škol, v nichž děti ztrácejí svou nevinnost. Jsou zasaženy jedem a obraceny proti svému židovsko-křesťanskému dědictví, proti americkým hrdinům a proti americké historii, proti hodnotám víry, rodiny a země.“ Jedem, o němž Buchanan mluvil, byla reflexivní kritika liberálů, vypořádávající se s dědictvím otroctví, rasismu a sexismu. A Buchanan tuto válku přijal za svou, když prohlásil, že „budeme bojovat a kulturní válku o duši Ameriky vyhrajeme“.

Evropské kulturní války

Kulturní války jsou tedy od počátku dvojznačné a vzbuzují dojem hlubokého kulturního rozštěpení, které však zároveň cíleně živí kulturní válečníci (cultural warriors). Byla by bez kulturních válečníků v politice a médiích kulturní polarizace tak hluboká, nebo se ve strukturách společnosti něco změnilo natolik, že je dnes lehké a levné kulturní válku rozehrát? Evropský případ tuto ambivalenci potvrzuje. I zde hlubší kulturní a sociální změnu využívají a politizují kulturní válečníci.

Ani v Evropě nejsou kulturní střety zcela nové. První celoevropskou kulturní debatu, jež rozdělila Evropu na katolické a sekularizované státy, odstartovala v roce 2003 otázka, zda má tehdy připravovaná a nikdy nepřijatá evropská ústava obsahovat slovo Bůh, nebo jen odkaz k evropské humanistické tradici. Další kulturní debaty se týkaly eutanazie a asistované reprodukce, jichž se ujímali křesťanští demokraté jako témat, která je definovala v sekularizující se Evropě. Ovšem v té době se historické a bioetické otázky debatovaly sice kontroverzně, ale „civilně“.

Po roce 2010 byl (především zpětně) zaznamenán obrat od civilní k militantní kontroverzi. Kulturní otázky se staly předmětem masové mobilizace, petičních kampaní a debatních válek. První velké mobilizace na tomto poli se odehrály v letech 2011 a 2012 ve Francii, kde se v reakci na plánované rozšíření institutu manželství na stejnopohlavní páry zformovalo hnutí Demonstrace pro všechny (La Manif pour tous – LMTP). Na LMPT se nepodíleli pouze katoličtí fundamentalisté, ale i běžní pravicoví konzervativci. Až statisícové demonstrace měly velký mobilizační úspěch – roztříštěná pravicová opozice socialistické vlády se sjednotila nad tématem, které do té doby bylo spíše marginální. Podobná logika dočasného sladění zájmů konzervativců a fundamentalistů se bude později opakovat ve všech významných mobilizacích proti stejnopohlavnímu manželství.

LMPT sice neuspěla, Hollandova vláda stejnopohlavní manželství uzákonila, stala se však důkazem mobilizačního potenciálu kulturně pojaté konzervativní politiky. Do roka se zformovaly odnože LMPT v řadě evropských států. Sdílely její sekulární jazyk a pozitivní slovník i růžovomodré pastelové logo. Slogany jako „táta a máma, rovní a komplementární“ a „méně genderu a více sexu“ zněly v roce 2013 neškodně, později se ale staly nástrojem skryté kulturní války. Už v roce 2013 získala chorvatská katolická aktivistka Željka Markić s podporou církve téměř 750 tisíc podpisů pro referendum o ústavní zakotvení heterosexuálního manželství a Chorvaté jej v referendu přijali. Později se podobná referenda neúspěšně zopakují na Slovensku (2015) a v Rumunsku (2018), všude v situaci, kdy pravicová opozice podporovaná katolickou církví mobilizuje proti (nominálně) levicové vládě. Tento příhodný politický kontext dal „hodnotovým“ sporům téměř válečný rozměr – velké mobilizace pro symbolický výsledek, které vytvoří dva více méně stabilní tábory, liberálně-levicový a konzervativně-národní.

Rok 2013 také odkryl rostoucí sílu organizované konzervativní katolické občanské společnosti a její podporu ze strany amerických evangelikálů. Mobilizace v letech 2012 a 2013 se organizovaly na sociálních sítích skrze aktivistické postupy, které do té doby rozvíjela pokroková a liberální občanská společnost. Petice, lobbing, soudní spory, každoroční pochody, letní školy, ale i specifický branding s logy, barvami a slogany se staly nástroji profesionalizovaného konzervativního aktivismu. V roce 2012 organizace One of Us uspořádala Evropskou občanskou iniciativu (ECI), která měla v případě úspěchu vést v Evropském parlamentu k legislativnímu návrhu na omezení financování organizací podporujících potraty a destrukci embryí. S podporou papeže Benedikta získala 1,7 milionu podpisů. One of Us je evropská odnož „globálního pro-life hnutí“ a použila v USA vyzkoušenou proceduru tzv. gag laws, tedy požadavků pro zákaz státního financování organizací označených za nemorální.

ECI sice neuspěla, Evropská komise konstatovala, že etické standardy výzkumu kmenových buněk jsou právně ošetřeny, posloužila ale mobilizaci, ve které se spojili italští politici, Vatikán, katolická občanská společnost a američtí evangelikální lobbisté. Od roku 2013 se po celé Evropě včetně Česka pořádají pravidelné protipotratové demonstrace. Právě střední Evropa je prostorem, kde různé typy kulturních sporů nejvíce proměnily společenskou atmosféru.

Středoevropská kulturní bojiště

Kulturní války výše zmíněného typu přišly i do střední Evropy – spolu s kontroverzemi spojenými s tzv. Istanbulskou úmluvou v Polsku, stejnopohlavním manželstvím v Chorvatsku a „genderovou ideologií“, jak ji označily biskupské konference v roce 2013. Vůči západním státům EU se střední Evropa vyznačovala silnou politizací těchto témat, a to zejména během polarizujících voleb. Na Slovensku v roce 2018 a v Polsku v roce 2020 se hlavní debaty týkaly domnělého liberalismu prezidentských vyzyvatelů a jejich postojům vůči homosexuálům; Polsko a Slovensko rozdělují pokusy o úplné zakázání, respektive omezení potratů a populisté v Maďarsku a v Česku veřejně a systematicky brojí proti translidem a homosexuálům.

To, co odlišuje střední Evropu od západní, však sotva je katolická tradice nebo náboženská horlivost. Kulturní války se rozehrály i v relativně sekulárních či multikonfesních zemích, jako je Česko a Maďarsko. Rozdílem je kontext, ve kterém je konzervativní mobilizace pouze poslední z několika kulturních válek. Spory o liberální hodnoty totiž nelze oddělovat od celé řady jiných sporů, které jim předcházely nebo je doprovázely, protože jsou na mnoha úrovních úzce propojeny. Různé typy kulturních válek lze rozdělit podle tří typů politik.

První jsou politiky paměti. Vztah k minulosti je prvním tématem, na němž se vyhraňovaly protichůdné tábory, a to zejména ve vztahu k dědictví komunismu nebo druhé světové války. Kontroverze týkající se (spolu)viny za zločiny na Židech v Polsku, nacistické symboliky na Slovensku, rehabilitace Horthyho režimu v Maďarsku nebo historického revizionismu a ustašovského státu v Chorvatsku jsou příklady tzv. paměťových válek, které proti sobě stavějí národně a kriticky smýšlející politiky, publicisty a aktivisty.

Druhým polem kulturních válek jsou politiky identity. Krizový rok 2015 vedl k nepředvídatelné polarizaci společnosti ve vztahu k migraci a islámu. Takřka nikde ve visegrádských zemích se nedebatovalo o pragmatickém řešení tzv. uprchlické krize, nýbrž o povaze islámu a jeho domnělé hrozbě pro „křesťanské hodnoty“. Proti tzv. liberálnímu a proevropskému táboru se ve jménu tehdy vznikající představy o křesťanské identitě Evropy a nekompatibilitě náboženství a kultur postavil tábor, který kladl národní homogenitu nad univerzální principy a také nad evropskou spolupráci.

Výše zmíněné politiky morality jsou až třetím, ale dosud nejaktivnějším bojištěm středoevropských kulturních válek. Ve sporech o práva žen, homosexuálů a translidí se překvapivě rychle rozpadá shoda na tom, že stát má v liberální demokracii jednotlivcům zajistit svobodu a rovnost bez ohledu na jejich vlastnosti. Reproduktivní chování, sexuální orientace a vzdělání se stávají předmětem moralizujícího pohledu a terčem požadavků na státem a církvemi řízenou regulaci a uznání většinových norem za normy morální na úkor individuální autonomie.

Ani západní Evropa se kontroverzím v politikách paměti a identity nevyhnula. V posledním desetiletí se některé evropské státy stále více otevírají složitému přehodnocování vlastní koloniální éry a téměř všechny živě diskutují pravidla multikulturní společnosti, kterou se pod vlivem poválečné pracovní migrace a evropské mobility staly. Na Západě byl nicméně proces historického narovnání pozvolný a vážné debaty o multikulturalismu kulminovaly už v polovině nultých let. Většina západoevropských států mezitím opustila prvotní kulturní formu debat o národní povaze a začala problémy řešit pragmaticky.

Ve střední Evropě se naopak sešlo několik odlišných procesů. Jedním z nich byly důsledky vstupu do EU, po němž různé středoevropské politické proudy ztratily vizi a cíl a začaly vycházet najevo jejich ideologické rozdíly. Postupně musela střední Evropa také zpracovat symbolické důsledky evropské integrace. Zdejší historická paměť si vyžaduje komplexnější vyrovnání s druhou světovou válkou a komunismem, než nabízí západoevropský symbolický rámec. Liberální společenské hodnoty vyjádřené v antidiskriminačních zákonech a v zákonech na ochranu menšin zase potřebovaly čas na „strávení“ občanským aktivismem, reformami státní správy a kulturou na to, aby byly plně integrovány do společenského povědomí. Polarizující síla kulturních sporů se naplno rozvinula po roce 2015, v momentě téměř hmatatelných obav ze střetu s komplikovaným světem za nepevnými hranicemi Evropy.

To, co charakterizuje středoevropské kulturní války, je skutečnost, že řada vyzyvatelů politických pořádků po vstupu do EU byla schopna využít celé škály polarizujících nástrojů pro prosazení určitého politického projektu. Jak ukazují zkušenosti ze Západu i Východu, otevřená kulturní válka nastává v momentě, kdy se populistický subjekt pokouší prosadit na pravém spektru a konzervativní liberálové se ujímají jejich témat a stupňují kulturní boj. Ve střední Evropě to byly právě úspěšné projekty národního konzervativismu jako Fidesz a Právo a spravedlnost, které konsolidovaly pravici skrze kulturní války na všech třech zmíněných polích. Středoevropský příklad potvrzuje Hunterův argument o kulturních válkách jako způsobu vedení politického boje diskursivními prostředky.

Boj o hegemonii: pokus o definici

Pojem kulturních válek je sám natolik dvojznačný, že by bylo rozumné používat jej v uvozovkách. Na jedné straně totiž popisuje kulturní střety, na straně druhé je sám nálepkou diskreditující oponenta. Implikuje znepřátelené strany, které sám vytváří. Na rozdíl od historického sporu či ideové debaty kulturní války skutečně polarizují – vytlačují aktéry do krajních pozic na opačných stranách, aniž by umožňovaly kompromis. Na rozdíl od sporů a debat v nich jde přímo o moc. To, co je na tomto typu politiky „kulturní“ nebo snad nekulturní, je skutečnost, že v nich jde o boj o definice, o prosazení určitého pojmového aparátu skrze postupně budovaný kulturní a politický vliv, nebo naopak o politický vliv prostřednictvím prosazování určitého diskursu.

Aktéři kulturních válek definují určité téma – komunismus, pojem gender, rovnost pohlaví, liberalismus – nově nebo prosazují nový úhel pohledu. Nástroje jsou zdánlivě ideové. Kulturní válečník však nediskutuje a nehledá „pravdu“, nýbrž s pomocí mobilizace ve fyzických či virtuálních prostorech prosazuje svůj pohled a definici proti soupeřovým. Zavádění nejasných, prázdných pojmů (genderová teorie, kulturní marxismus, islamofašismus, diktát EU, vítač, ale také xenofob, islamofob a rasista) je nástrojem moci už tím, že úspěšně boří nevědomý konsenzus a označuje a diskredituje nepřítele.

Kulturní války se dále nejčastěji vedou pod vlajkou menšinové či ohrožené pozice a proti domnělé, často uměle vytvářené převaze. Výrazy jako liberální diktatura, ochrana práv většiny, válka proti křesťanům, ohrožený bílý muž nebo vláda politické korektnosti implikují jakousi vynucenou převahu. Tak vytváří pojem liberální „moci“ prezident Zeman, když záměrně a hrubě urazí novináře, ženy či translidi, je za to širokou veřejností kritizován a může potom poukazovat na to, že vůči němu většina prosazuje své normy. Druhou fází kulturní války je ovládnutí kulturních institucí a poradních sborů (univerzit a médií v Polsku a Maďarsku, mediálních rad) a snaha prosazovat do blízkosti moci ty, kteří jsou spojeni určitým kulturním kódem (odporem k pojmu gender, migraci, EU).

Boj o kulturní hegemonii, který popsal ve dvacátých letech 20. století italský marxista Antonio Gramsci, si získal i krajně pravicové teoretiky. Alain de Benoist používá pojem metapolitika pro „doménu hodnot“, kterou se řídí sociální konsenzus, a právě ovládnutí zdrojů sociálního konsenzu je gramsciánskou cestou k získání politické moci. „Kulturní války“ nejsou nevinnými kulturními spory. Nejsou sporem o hodnoty, ale bojem za hodnoty a konkrétní symboly, kterými je kódován postup určité skupiny. Je třeba je kriticky analyzovat právě proto, aby veřejný prostor zůstal otevřeným prostorem pro usilování o hodnoty.

Autorka je islamoložka.

Text vznikl ve spolupráci s Heinrich-Böll-Stiftung Praha (HBS). Autorčiny názory nemusí být odrazem stanovisek HBS.

zpět na obsah

Od Peruna k polednicím

Vojtěch Čurda

Oblast slovanské mytologie a náboženství vyvolává zájem svou polyteistickou exotikou a záhadností, způsobenou nedostatkem pramenů i časovou vzdáleností. V polském národním hnutí 19. století se zaujetí slovanskou kulturou probudilo v dobovém romantismu, jenž hledal kořeny i v předkřesťanském období dějin. Nedostatek písemných dokladů nezřídka nahrazovaly archeologické objevy (například objevy kamenů s Perunovým zpodobněním), jejichž autenticita však byla často podrobena historické kritice. Zájem o „slovanské starožitnosti“ pak provázel i další obrozenecká hnutí ve střední a východní Evropě a důležitou roli sehrávaly i filologické metody. Monografie polského historika středověku Aleksandra Gieysztora (1916–1999) poprvé vyšla v Polsku roku 1982 a do výzkumu slovanského náboženství tehdy přinesla nemálo inovací. Medievista Gieysztor se nechal inspirovat strukturalistickou lingvistikou Ferdinanda de Saussura, religionistickými koncepty Mircei Eliada a především pracemi Georgese Dumézila. Právě pod jeho vlivem se pustil na pole religionistické komparatistiky a propojení slovanské mytologie s indoevropskou tradicí.

Božská triáda

Dumézilův přístup byl postaven na širokém srovnání jednotlivých indoevropských mytologií, mezi nimiž autor spatřoval paralelní schémata. Mytologické a náboženské koncepce jsou v ní úzce propojeny se společenským uspořádáním, která vznikala v archaických společnostech. Pro zkoumané kultury byl podle Dumézila zásadním rysem takzvaný trojfunkční model rozvrstvení společnosti (známý například z indického kastovního systému), který přežíval i ve středověkých učeních o „trojím lidu“. Tomu odpovídalo rozdělení božstva na ty, kteří zajišťují magickou a správní moc, válečnictví i úrodu a plodnost. Slovanští bohové Perun, Stribog a Veles tak mají své analogie v umbrijských, germánských, keltských a starořímských božstvech.

Gieysztor se pokouší o zachycení specifik slovanského panteonu, ten však pro něj není projevem autochtonní slovanské kultury, jak předpokládaly některé starší teorie, nýbrž vychází z onoho společného základu indoevropských kultur. Plasticky popisuje rozmanité podoby slovanských bohů a jejich uctívání. K mýtu o hromovládném Perunovi se vázaly i příběhy o jeho boji s netvorem-drakem, zahnaným do hlubin podzemních vod. Autor připouští také možnost lidských obětí ve slovanských náboženstvích, které souvisely mimo jiné s indickým zvykem upalování vdov. Bůh podsvětí a spravedlnosti Veles, který mohl na křivopřísežníky seslat krtici (onemocnění mízních uzlin), měl zase svůj protipól ve védském Varunovi.

Mysterium tremendum et fascinas

Ačkoli dílo německého religionisty Rudolfa Otta Gieysztor ve své monografii nezmiňuje, stopy jeho vlivu jsou v ní přesto patrné. Sféra sakrálního je v tomto pojetí oblastí budící bázeň i přitažlivost, člověk je vsazen do světa sil, které stojí často mimo okruh jeho moci. Autor ukazuje na bohaté mýty, jež obklopovaly zásvětní život slovanských kmenů. Tyto příběhy souvisely s propracovanou démonologií, pojednávající představy o posmrtném bytí lidí, kteří odešli ze světa „nepřirozeným“ způsobem (sebevrazi, předčasně zesnulé ženy, potracené plody ad.) a vystupovali jako „přízraky“.

Magické a démonické síly se zjevovaly rovněž v jezerech a potocích. Báje o vodnících a rusalkách jsou stejně nedílnou součástí slovanského folklóru jako příběhy o polednicích. Mnohé vrstvy slovanské mytologie přežily v rámci christianizované kultury až do moderní doby, ačkoli svatyně a posvátná místa během středověkého mýcení pohanských reliktů zanikaly.

Na počátku osmdesátých let Gieysztor barvitě vylíčil pestrý svět slovanského pohanství v duchu tehdejšího zájmu evropské historiografie o struktury myšlení a jejich historický vývoj. Téměř čtyřicet let po prvním vydání jsou už nicméně některé jeho závěry překonány. Mytologii Slovanů bývá vytýkáno přehlížení vlivu skandinávské mytologie, která sehrála důležitou roli na území středověké Rusi. Některé z kamenných valů slovanských sídlišť, v nichž viděl Gieysztor pohanské svatyně, zřejmě s posvátnem nic společného neměly. V jiných případech však byly pohanské oltáře objeveny na místech pozdějších křesťanských svatostánků.

Gieysztorovo dílo i jeho osobní vliv také podnítily zájem nových generací polských historiků. Ti znovu podrobili analýze nejstarší mýty ve středověkých kronikách a jejich struktury. Četba jeho monografie tak pomáhá lépe porozumět lidové kultuře v jejích kosmopolitních přesazích a kořenech.

Autor je historik.

Aleksander Gieysztor: Mytologie Slovanů. Přeložila Hana Komárková. Argo, Praha 2020, 430 stran.

zpět na obsah

Přehodnocení všech mýtů

České pohanství v pojetí Záviše Kalandry

Vojtěch Čurda

Když byl nonkonformní levicový surrealistický teoretik a publicista Záviš Kalandra v roce 1950 popraven v procesu se skupinou Milady Horákové (kterou osobně neznal a do níž byl coby „trockista“ zařazen v rámci konstrukce případu), jeho jméno mělo být vymazáno z kulturní paměti. V reformním období šedesátých let se zájem o Kalandrovo dílo znovu probudil, stejně jako se do centra pozornosti opět dostávají avantgardní proudy. Kalandra je reprezentantem levicového myšlení (například s Egonem Bondym nebo Robertem Kalivodou), které ve svém radikalismu většinou stálo mimo osy politických stran a mocenského establishmentu. Rozsah jeho zájmů byl přitom vpravdě renesanční: zabýval se avantgardními směry, předsokratovskou filosofií, zleva polemizoval s Masarykovou koncepcí českých dějin. Jeho texty o „českém pohanství“ tak tvoří pouhý výsek celého díla. Přesto jde o rozsáhlou práci, která se v době vzniku výrazně vymykala všem dosavadním historiografickým schématům.

Kalandra versus Pekař

Své neortodoxní pojetí „slovanského dávnověku“ koncipoval Kalandra již na konci třicátých let, kdy články zveřejňoval na stránkách Dějin a přítomnosti. V období protektorátu byl však uvězněn v Sachsenhausenu a jeho rukopis byl rozmetán. Dvoudílná publikace České pohanství tak vychází až v roce 1947, v odlišném kontextu období třetí republiky. V časech vzniku původního textu měla být monografie hozenou rukavicí stávajícímu akademickému dějepisectví, personifikovanému především Josefem Pekařem. Ten byl pro Kalandru vhodným terčem také jako reprezentant konzervativní pravice, který měl blízko k národnědemokratické straně. První díl monografie (Nejstarší prameny) je tedy především spisem polemickým.

Samotný Pekař byl jedním z intelektuálů, kteří se podíleli na pádu rukopisného mýtu coby „zlatého telete“ časů národního obrození. Posléze se však v historické obci rozpoutal spor o pravost Kristiánovy legendy, zachycující rané období přemyslovských Čech a Velké Moravy. Od časů kritického osvícenského dějepisectví (reprezentovaného Dobnerem a Dobrovským) byla považována za padělek z období vrcholného středověku. Pekař ji však znovu označil za výkvět raného českého písemnictví 10. století. Právě polemice s „mýtem o Kristiánovi“ (který měl být stejnou mystifikací jako rukopisné padělky) věnuje Kalandra první část své monografie.

Legenda podle něj vznikla ve 14. století kompilací mladších předloh a podobně jako Rukopis královédvorský a Rukopis zelenohorský obsahovala značné anachronismy, jakým byl třeba autorův popis rozvinutého peněžního hospodářství v raném středověku. Především ale vycházela podle Kalandry z aristotelovsko-tomistické koncepce, která byla přijata až v pozdější době konsolidované církevní moci. V legendě se objevilo pojetí přírodního stavu všech lidí jako období bratrovražedné anarchie, která je usměrněna až vznikem státu s jeho mocenskou hierarchií. Tento obraz světa však podle Kalandry odpovídá až myšlení falzátorovy doby, tedy konce 14. století. Hned po vydání Kalandrovy knihy však tyto argumenty vyvracel filolog Jaroslav Ludvíkovský a později kupříkladu historik Dušan Třeštík. Dohady kolem pravosti Kristiánova rukopisu však přetrvávají dodnes, jakkoli se ve školních učebnicích tento text vykládá jednoznačně jako raně středověký pramen. Boření „kristiánovského mýtu“ však Kalandrovi sloužilo jako můstek k ještě odvážnějším tezím. Pokud nebyla Kristiánova legenda předlohou Kosmovy kroniky, čerpal Kosmas své texty o nejstarších dějinách z reliktů christianizované slovanské mytologie.

Knížecí božstva

V druhé části publikace (Osudy bohů) dokázal Kalandra svůj historický výzkum zásadně obohatit poznatky jiných společenských věd, především antropologie a sociologie náboženství. Inspirací mu byly především evolucionistické práce folkloristy Wilhelma Mannhardta a také Zlatá ratolest (1890, česky 1977) Jamese George Frazera. Právě ten viděl v náboženství stadium překonávající předcházející epochy užívání magie, která předpokládala představu o vzájemném ovlivňování lidského a přírodního světa, často prostřednictvím rituálů. Ačkoli v náboženské fázi dochází podle něj k uvědomění lidské bezmoci tváří v tvář světu a vytvoření teistických představ, v zemědělských kulturách spolu obě kulturní stadia dokážou koexistovat. V tomto duchu také vykládal uctívání tzv. vegetačních božstev ve starověkých kulturách, které byly spojené s cyklickým chápáním ročních období.

Provokativním způsobem aplikoval Kalandra Frazerovu teorii na mytické období „českého dávnověku“, zachycené Kosmou jako „vyprávění bájných starců“. Klíčovým pojmem se pro něj stala tzv. euhemerizace (podle řeckého učence Euhemera), která znamenala personifikaci slovanského panteonu do historických postav, především pak příslušníků vládnoucího rodu. Z této perspektivy tak Kalandra vykládá nejen nejstarší pověsti, ale i příběhy křesťanských světců Ludmily a Václava. Postava knížete Kroka je tak mytologickou postavou, obdobnou římskému Saturnovi, představující mytického vladaře „zlatého věku“. Jeho dcery Kazi, Teta a Libuše představují pohanské víly, které mají svoji obdobu i v křesťanských světicích. Sňatek Přemysla s Libuší byl pro něj obrazem obřadu zajišťujícího plodnost země. Příběh o dívčí válce upomínal na ženské jarní slavnosti a podobně kultické kořeny ležely i v jádru mýtu o lucké válce.

Subverzivně působilo Kalandrovo dílo především v jeho chápání kněžny Ludmily a jejího vnuka Václava, jehož mileniální oslavy dokázaly v meziválečné republice načas sjednotit i protilehlé politické tábory. Příběh o zavraždění Ludmily snachou Drahomírou neměl podle něho historické jádro, nýbrž byl paralelou řeckého mýtu o Déméter a Persefoné, který souvisel se střídáním ročních období. Stejně tak se pokusil „odhemerizovat“ život sv. Václava a odhalit za historickými událostmi mytologické jádro. Ve václavských legendách je podle něj zachycen příběh pohanského boha, jehož vražda vlastním bratrem Boleslavem upomíná na mytický zločin Kaina, Romula nebo Sutecha.

Záviš Kalandra redivivus

Kalandra svou provokativní monografií vyvolával různorodé reakce. Nadšeného přijetí se jí dostalo ze strany jeho přátel Karla Teigeho a Václava Kaplického, mezi historiky vyvolávala spíše polemické reakce. Kalandra byl však oceňován za metodologický přínos historické vědě díky ohromnému množství shromážděného etnografického materiálu. Lze říci, že jeho „pohanské“ dílo nemělo přímé následovníky, představovalo však silnou inspiraci pro další generace humanitních intelektuálů.

V šedesátých letech, v době vzbuzeného zájmu o Kalandrův odkaz pak na některé motivy jeho práce navázal sociolog, etnolog a muzikolog Vladimír Karbusický. Ve svých pracích se vymezoval především vůči koncepcím Zdeňka Nejedlého, který považoval nejstarší pověsti za výplod autochtonní lidové tradice. Proti onomu „národoveckému“ pojetí zdůrazňoval komparatistickou metodu a hledal analogie mezi Kosmovými mýty a příběhy evropské literatury. Historik Dušan Třeštík se zase nechal obohatit koncepty religionisty Georgese Dumézila a pustil se na srovnávací pole indoevropských mýtů při interpretaci nejstarších dějin.

Ačkoli se tedy Kalandra ve většině soudů zřejmě spíše mýlil (například lze doložit Václavovu i Ludmilinu historicitu), jeho dílo pomohlo otevřít českou historiografii širšímu přesahu k jiným společenským vědám a v mnoha směrech ji vyvádělo ze zajetí provincialismu. Kalandrovy texty však mají sílu i díky jeho vynikajícím stylistickým dovednostem, úsilí o argumentační přesvědčivost, hloubce a zaujetí osobního vhledu i díky snaze narušovat ustálené obrazy světa, která se táhla jeho celým životem.

Autor je historik.

zpět na obsah

České slovanství z nouze

Defenzivní taktika bez přitažlivého programu

Jakub Rákosník

Primordialistické uvažování založené na představě o odvěké existenci národů, zažívajících časy rozkvětu a temna, máme hluboko zakořeněné ve svých hlavách díky příběhům Jiráskových Starých pověstí českých, které nám v různých obměnách byly vštěpovány na základní škole. S touto myšlenkovou výbavou se pak člověk těžko srovnává s odbornou literaturou, když se v ní dočte, že slovanství „vynalezl“ Johann Gottfried Herder, který žil v 18. století, a navíc to byl Němec. Nic na tom nemění fakt, že osvícenská věda si byla dobře vědoma jistě již dvě generace před ním jazykově-kulturní sounáležitosti Slovanů. To od něho pochází obraz holubičí povahy dávných slovanských zemědělců, od nějž byl už jen krůček k Františku Palackému a jeho ideji českých dějin jako stýkání a potýkání slovanského demokratismu s germánským aristokratismem. Náš oblíbený autostereotyp, jenž vykresluje demokratické Čechy nevinně trpící pod jhem totalitarismů 20. století, je jen soudobým výhonkem tohoto směru uvažování.

Nelze říci, že by ve středověku a raném novověku neexistovalo žádné povědomí o slovanské příbuznosti, jakkoli bylo mlhavé. V raném středověku se s kategorií Slovan můžeme setkat častěji, ani tehdy však nikdy nešlo o pojem politický. Pozdější odkazy ke slovanství v politice jsou natolik řídké, že z nich lze jen stěží usuzovat na jakoukoli funkční identifikaci. Když Přemysl Otakar II. neúspěšně usiloval o koalici s Polskem proti Habsburkům anebo když při volbě Jagellonců za české krále došlo ke zmínění kmenové příbuznosti, nepřesahovalo to pragmatismus diplomatických vyjednávání. Teprve recepce herderovských myšlenek osvícenskými intelektuály na přelomu 18. a 19. století a zvláště napoleonské války vytvořily podmínky pro to, aby se slovanství mohlo stát živoucí identitární kategorií. Díky přesunům armád – včetně ruských – napříč kontinentem i obyčejný český sedlák, který nikdy nic neslyšel o herderovské filosofii dějin lidstva, mohl zakusit, že existují jemu podobní lidé žijící asi hodně daleko, kteří mluví jazykem znějícím podobně jako jeho rodná řeč.

Pragmatismus českých nacionalistů

Dnes s odstupem hledíme na slavjanofilství Kollárovo nebo Jungmannovo jako na blouznivecký moment národního obrození. Ale v dobách Kollárova jinošství, kdy si obyvatelé z různých koutů bývalé Svaté říše římské, kterou Napoleon nemilosrdně zrušil, konstruovali po této tristní zkušenosti ponížení od Francouzů svou jednotnou německou identitu, se jednotné Slovanstvo mohlo zdát podobně reálným cílem jako jednotné Germánstvo. I to bylo v daný okamžik nesmírně vzdálené. Měl tehdy Meklenburčan k Bavorovi skutečně o tolik blíže než třeba Slovinec k Čechovi? Další historie 19. století se však ubírala jiným směrem.

Od počátku národního obrození, jak je vidět už u Josefa Dobrovského, bylo zřejmé, že jeho vůdci nemíní destabilizovat habsburskou monarchii nějakou hrou na ruskou kartu ve smyslu panslovanské politické jednoty. Akcenty slovanské kulturní příbuznosti byly jen obranným nástrojem k prosazení partikulární národní identity. Pro slovanské národy v hranicích habsburské monarchie byl daleko přitažlivější austroslavistický program, který začal dominovat nejpozději ve čtyřicátých letech 19. století a svůj nepochybný politický vrchol zažil v revoluci 1848. Již tehdy bylo zřejmé, že Slovanstvo není nic víc než vágní etnografickou kategorií zeměpisnou a vědeckou, podobně jako Germáni a Románi, jak to trefně vyjádřil Karel Havlíček Borovský v roce 1846 ve svém článku Slovan a Čech.

Pokud vůdčí čeští politici hráli s ruskou kartou, jejich motivace vyplývala z obrany před tlakem Němců a Maďarů, jejichž součinnost vyvrcholila dualizací monarchie do podoby Rakouska-Uherska v roce 1867. S patřičnou příkrostí to vyjádřil historik Jiří Kořalka, když napsal: „Slovanská myšlenka byla tedy pro Čechy od počátku vysloveně účelovou ideologií, sloužící jako kompenzace politické a společenské bezmocnosti Čechů v Rakousku.“

Zklamání z ruské náruče

Myšlenka slovanské vzájemnosti má však i nepominutelnou stránku ruskou, kde od 18. století sehrávala důležitou úlohu při budování impéria. Slovanství jako politická strategie tím naráží na inherentní a těžko překonatelný antagonismus. Na jedné straně středoevropské národy, které jsou zakotvené v kultuře západního křesťanství a doufají v reformované a postupně se europeizující Rusko. Na druhé stráně autoritářské antiokcidentální impérium bez geograficky přirozené hranice na západě, účelově využívající panslavistickou argumentaci pro teritoriální expanzi. Mezi těmito dvěma krajními polohami se nacházejí veškeré ideje slovanské vzájemnosti. Není to hra na „buď – anebo“ či „dobro, nebo zlo“, na to je náš žitý svět příliš složitý a oba momenty slovanství se snadno mohou prolínat. Slavista a historik Radomír Vlček v tomto směru trefně poukázal na to, že vznik československých legií v Rusku by byl těžko myslitelný bez silných slavjanofilských tendencí v ruské vrcholné politice i společnosti s ohledem na fakt, že rakousko-uherští zajatci byli vojáky nepřátelské mocnosti.

Ruští bolševici nejprve ideje slovanské vzájemnosti odhodili jako reakční haraburdí patřící do starého světa. A rozpomněli se na ně až v roce 1941. Nijak překvapivě. Koncept Velké vlastenecké války, ultimativního boje Slovanů proti Germánům, se navíc ještě v konfrontaci s nacistickou vírou v rasovou nadřazenost stával daleko efektivnějším stmelujícím nástrojem než do té doby bolševiky propagovaný proletářský internacionalismus. Záhy se však ukázalo, že osvoboditelé svobodu na hlavních svých tanků v roce 1945 do střední Evropy nepřinesli.

Obě světové války ukázaly podobný scénář. Menší slovanské národy střední Evropy byly hnány do ruské/sovětské náruče obavami z důsledků německého expanzionismu. Vítězství Trojspolku v první světové válce nenechávalo nikoho na pochybách, že realizace nějaké formy Mitteleuropy, jak o ní snili Velkoněmci, se stane realitou a pro neněmecké národy v ní nebude místo pro dlouhodobou sebezáchovu. Nacisté se svou koncepcí Nové Evropy si v tomto směru počínali již zcela bez obalu.

Nouzová taktika

Zdá se, že politický panslavismus ve smyslu expanze ruského impéria či alespoň hlubší spolupráce s ním má schopnost vyvolat kladnou odezvu u zdejšího obyvatelstva teprve v okamžiku, kdy je zakoušeno ohrožení ze západu. A proto by mohlo být i dnes daleko účinnější politickou taktikou – místo pečlivého studia ruské hybridní války, jakkoli i to je důležité – orientovat se na funkčnost mechanismů evropské integrace. Čím více totiž bude dopadat na úrodnou půdu volání o útlaku z Bruselu (nebo z Berlína), tím snadněji se bude hluboko zakořeněná idea slovanské vzájemnosti v české společnosti transformovat v povolný nástroj velkoruského expanzionismu.

V pluralitě identifikací, které české kotlina historicky nabízí, slovanství sehrává i nadále marginální úlohu. Není pravděpodobné, že by se v dohledné budoucnosti na tom mělo něco změnit. V geopolitických konstantách české kotliny, zaklíněné mezi Německem a Ruskem, není schopné nabídnout dlouhodobě přitažlivý program. Dosud vždy fungovalo jen jako nouzová defenzivní taktika v konfrontaci s němectvím nebo rakušanstvím. I dnešní pokusy o využití slovanské karty proti evropské integraci se zatím pohybují za hranicí politické marginality a mívají spíše jen extravagantní podobu přitažlivou pro televizní kamery. Pro uchování kritického občanského nadhledu je spíše žádoucí neupadat do černobílého rozdělování světa. Tak jako třeba svoboda či demokracie, jakkoli jsou to ušlechtilé ideje, mohou nabrat velmi odpudivých podob, i český nacionalismus nebo slovanství může mít kultivovanou formu vhodnou pro otevřenou pluralistickou společnost, ale rovněž nesnášenlivou a násilnickou. Slovanství nerovná se Putin a ruský imperialismus, avšak za výše zmíněných okolností snadno může.

Autor je historik.

zpět na obsah

Město jako (ná)stroj času

Jak chronopolitika ovlivňuje budoucnost?

Ladislav Zářecký , Hana Kokšalová

V Rize se vypráví legenda. Z řeky Daugavy, která protéká městem, se čas od času vynoří netvor, který se ptá: ‚Bylo město již dokončeno?‘ Odpověď, kterou by měl okamžitě dostat, je: ‚Ne!‘, protože proroctví říká, že až bude město dokončeno, bude zničeno.“ Malý exkurs do litevského folklóru, se kterým přichází architekt Krzysztof Nawratek ve své knize City As a Political Idea (Město jako politická idea, 2011), funguje jako ideální úvod do myšlení o městě jakožto procesu. Město je v tomto pojetí dynamická, nezavršená hybridní entita, vždy napjatá v rozporné jednotě přítomných časů, jež jsou nestabilní, mizí, chřadnou, vyhnívají nebo se vracejí z historických rezervoárů v podobě lokálních revivalů kulturní identity. Města vždy existují mezi tím, čím byla a čím se stávají, jak píše například filosof Tony Fry. Nacházejí se vždy ve stavu mezi konstrukcí a destrukcí, péčí a zanedbáváním, konzervací a transformací, budoucností a její ztrátou.

Čas v městské politice

Město je médiem, skrze které můžeme myslet čas, historii, budoucnost; je jejich nástrojem, obsahem i výsledkem, způsobem, jímž čas ovládáme. Město uvádí věci do pohybu a zároveň je záznamem těchto procesů. Pro sociologii dvacátého století bylo heuristickým prostředím ke zkoumání nových společenských procesů – industrializace, urbanizace či odcizení. V teoriích modernity jej myslitelé vnímali jako zásadní materiálně-sociální faktor, který narušil situaci, kdy se očekávání kryje se zkušeností, totiž cyklické pojetí času.

O fundamentálním určení města se často mluví – slovy Tonyho Frye – jako o „komplexním metabolickém procesu kontinuální a zrychlující se tvorby a destrukce“. Důležité je ovšem zamyslet se nad tímto tvrzením politicky. Procesuální a systémová metaforika vycházející z přírodních věd nesmí popisovat městskou dynamiku jako neutrální a přirozenou, ale měla by do sebe zahrnovat celou řadu otázek: Kdo z těchto procesů těží a kdo je za tímto účelem uvádí do pohybu, kdo prostřednictvím města (a jeho procesualit) vyhrává a kdo prohrává? Kdo určuje horizonty budoucností a kdo o ně přichází? Pokud je „věčnou pravdou“ města to, že všechny věčné pravdy se v jeho toku rozpouštějí, můžeme mluvit o nějakých strategických vstupech, které umožňují mít moc nad jeho osudem? Zmíněný stav mezi přítomností a budoucností je totiž prostorem politiky, čistého potenciálu, jenž mizí a znovu se objevuje v praxi re-apropriace městského časoprostoru.

V roce 1970 přišel sociolog George W. Wallis s termínem chronopolitika, aby jím popsal a zdůraznil vztah mezi politickým chováním jednotlivců či skupin a jejich časovými perspektivami. Ty jsou formulovány a formovány na základě dobových představ o společnosti a sociálních změnách. Čas jako faktor sociální dezorganizace pak hraje pochopitelně i zásadní roli v případě městské politiky. Město si lze odstupňovat do určujících struktur a praxí v oblasti politiky času: jde o lokální sociální dynamiku (praxe každodennosti), zásahy městského plánování, operacionalizovanou lokální historii a procesy globalizovaného a urbanizovaného kapitálu. Struktury se vzájemně všelijak podmiňují, vylučují, zastiňují, zahrnují do sebe a podobně, což nám ale může naznačit, že jejich síly nejsou vyrovnané. Podléhají hierarchizaci, v níž se abstraktní čas ekonomiky, byrokracie a institucionalizované politiky stává určující silou. Reprezentace času v institucích vytváří rozdílné sociální rytmy, jež společně s globálními diskursy kolidují nebo konvergují s místními okolnostmi.

Rychlovlakem k zářné budoucnosti

Když jsme zakládali minulý rok v Ústí nad Labem Platformu pro urbánní kreativitu a kritiku jako prostor pro městskou spolutvorbu, sdílení poznatků, diskusi a výzkum města, byli jsme si tohoto chronopolitického rozměru vědomi a aktivně jsme ho chtěli v našich výzkumných intervencích zdůrazňovat. Ostatně ve městě, které se už dlouhou dobu cítí být buďto na rozcestí, nebo v úpadku, nepřekročitelnou trhlinou oddělené od své slavné minulosti „malé Paříže na Labi“, v chronotopech načatých a materializovaných utopií reálného socialismu a fragmentární ironie kapitalismu, se čas ve vzduchu chvěje vždy jako silné politikum, což můžeme ukázat na několika příkladech revitalizačních diskursů.

Řada revitalizačních projektů v ústeckém regionu musí v současnosti zřejmě ustoupit vysokorychlostní trati Brno–Praha–Drážďany. Rychlodráha se stala horizontem revitalizace, který má město zachránit přímějším a logisticky efektivnějším napojením na regionální a nadregionální cirkulaci. Podle zastánců tratě bude díky této časoprostorové kompresi jednodušší dopravit do hlavního krajského města kapitál a jeho sociální vehikl, vyšší střední třídu. Tlak na zkvalitnění života pak bude vznikat samovolně. Společenská legitimizace vítání rychlodráhy stojí na upevňování jistého obrazu města a vzbuzování falešné naděje na jeho změnu. „Zaostalé“, „pomalejší“ Ústí nad Labem „se konečně vyrovná“ vyspělejším centrům, „dožene“ je, rychleji se v něm projeví překotně se vyvíjející technologický pokrok i globální trendy. Tento abstraktní horizont budoucnosti, do kterého jsou projektovány naděje určitých zájmových skupin a velkých hráčů, však koliduje s hlasy, jež poukazují na fakt, že po rychlodráze lidský kapitál spíše odteče do bohatých regionů. A nejen to, rezidenti přilehlých obcí budou vystaveni rachotu nákladních vlaků v minutových intervalech.

Jako další příklad můžeme uvést roli ruin a brownfieldů v operacionalizaci městského času. Zatímco ústecký kmotr Patrik Oulický využil času jako zdroje pro to, aby nechal zchátralé budovy u Západního nádraží dojít do nezvratného bodu zkázy za účelem levného prodeje pozemků, jiné materiální pozůstatky průmyslové éry naopak začínají být vnímány jako ohniska revitalizačního potenciálu a změny. „Zanedbaná území jsou místa, kam se bude vepisovat vize města,“ píše architektka Jitka Žambochová, iniciátorka projektu Re-vize Ústí ve stejnojmenné brožuře. Brownfieldy skutečně můžeme považovat za metaforu Ústí, města proluk, které na jedné straně umožňují nové začátky, ale také nové formy vykořisťování a kolonizace ze strany zájmových skupin a jejich vizí budoucnosti. Jak ironicky podotýká autonomistické hnutí Neviditelný výbor (Comité invisible) s odkazem na podobnou, ale nikoli totožnou situaci v Detroitu: „Trvalé pobízení k inovacím, k podnikání, k tvořivé činnosti nefunguje nikde tak dobře jako na hromadě ruin.“

V těchto a dalších případech upozorňujeme na tlak diskursů zvnějšku a na to, jakým způsobem přetváří konkrétní lokální prostředí. Zkusme ale uvažovat v opačném směru. Jak mohou lokální síly odolávat navrhovaným budoucnostem? Jakou výhodu má „zaostalost“? Musíme přijímat každou příležitost k rozvoji? Můžeme odolávat tlakům na dohnání ostatních? Co ti, kteří nás předběhli, museli obětovat a můžeme se my těmto obětem vyhnout? Je možné vystoupit z meziměstské konkurence? Má se převádět přidělená vize do praxe, nebo prostřednictvím praxe budovat specifická vize? A jak při tom neupadnout do naivního lokalismu?

Ve stínu nového netvora

A k tomu všemu se musíme potýkat s novou podobou bájného netvora, kterým jsme začínali a kterého můžeme vnímat jako symbol završení, jež se rovná zastavení času, a tedy i budoucnosti. Modernismus (a jeho město) šel budoucnosti vstříc, dnes nám budoucnost sama šlape na paty. Jedna měla naplnit ideální představu lidského společenství, ta druhá přichází sama jako neodvratná katastrofa. Mluvíme o klimatické krizi. V souvislosti s touto hrozbou se objevuje snaha vytvořit město odolné. To lze chápat jako trénování institucí i obyvatel ve vytváření pevných a zároveň flexibilních strategií krizového managementu ve smyslu „žádná krize nás nepřekvapí, jakýmkoli změnám se dokážeme přizpůsobit“ a „z krize vycházíme silnější“. Tyto snahy jsou však často spíše přípravou na krize kapitálu, a místo aby zkoumaly podstatu samotných krizí, pouze obrňují město před všudypřítomným „nepřítelem“. Upřednostňují silné před slabými a netvoří ohleduplnou obec, která by hledala společné řešení.

Nechceme určovat podobu ideální budoucnosti ani spravovat a harmonizovat temporální nahodilosti města, vyplývající ze sociální dynamiky. Chceme poskytnout důstojné podmínky k tomu, aby se tyto nahodilosti staly součástí stavu, kdy má každý možnost určit svobodně svoji budoucnost. Mezi budoucností úpadku a praxí investičních pobídek musí probleskovat jiný zdroj, jiná naděje a tomu odpovídající praktická re-apropriace blízké budoucnosti. Takové se jako platforma snažíme pomoci nalézt a artikulovat. Nutno podotknout, že v naší, specifické temporalitě, kterou můžeme označit jako temporalitu citlivého hledání alternativ. A ta si žádá svůj čas.

Autoři působí v Participativní platformě pro urbánní kritiku a kreativitu.

zpět na obsah

Když lidé brání stromy

Rozhovor o blokádě v oblasti Fairy Creek

Anežka Hrušková

Můžete českému čtenáři krátce vysvětlit, co je „old-growth forest“ a proč je důležité takové lesy zachovat?

„Old-growth forest“ neboli prastarý les lze definovat různě, ale my v Britské Kolumbii bráníme takové lesy, v jakých se nikdy netěžilo, obvykle s více než 250 let starými stromy, jejichž kmeny mají průměr 1,5–4,5 metru. Jedná se o největší stromy na světě a ty mají nespočet užitečných, ekosystémových funkcí, jež lze shrnout do tří velkých kategorií. Za prvé jsou útočištěm pro nenahraditelnou biologickou rozmanitost. Když se lesy vytěží, téměř všechno umírá. Stromy a některé keře dorostou, ale trvá stovky let, než se všechny druhy do nového lesa navrátí. Těžba dřeva se však odehrává přibližně každých šedesát let, a tak je pro některé druhy návrat nemožný a vede to k jejich vyhynutí. Když v jakémkoli ekosystému ztratíme příliš mnoho druhů, může se celý úplně zhroutit do jednodušší formy, ze které již není cesty zpět. To je hlavní příčina tzv. dezertifikace, procesu, kdy se na celém světě krajina mění v poušť. Za druhé pralesy regulují průtok vody. Obří kořenové systémy těchto pralesů fungují jako houba, která zadržuje a pomalu uvolňuje vodu. Tím brání záplavám i suchu. Také vodu filtrují a vytvářejí déšť prostřednictvím evapotranspirace. Za třetí zadržují uhlík, což v případě starých stromů platí mnohem více než u těch mladších – nejvíce uhlíku kmeny stromů vstřebávají v druhé polovině svého života. Opětovná výsadba po vykácení starobylých lesů tak veškerý uvolněný uhlík nezadrží. Když se lesy promění v holiny, jejich kořenový systém a většina života v půdě zemře. Asi polovina veškerého uhlíku přítomného v těchto ekosystémech je přitom uložena v půdě.

Proč v oblastech, jako je Fairy Creek, vůbec k těžbě dřeva dochází?

V těchto oblastech se kácí, protože dřevo ze starých růstových stromů má velmi husté žilkování letokruhů, takže je velmi cenné pro stavební, ale i jiné obory. Je také bez suků a za relativně málo práce ho získáte velké množství. Vysoká cena dřeva dělá z těžby těchto stromů velmi výnosný byznys.

Kdy a jak současné protesty a blokády začaly a čeho se Rainforest Flying Squad [Pralesní zásahová jednotka] snaží dosáhnout?

Dne 10. srpna 2020 se skupina znepokojených obyvatel Britské Kolumbie rozhodla postavit ekologickému ničení a zablokovala stavbu silnic v horních tocích rozvodí řeky Fairy Creek na ostrově Vancouver poblíž vesničky Port Renfrew. Hned po zahájení stavby silnice se na vrcholu hřebene, kde to všechno začalo, totiž objevilo několik poražených prastarých stromů. Rainforest Flying Squad je organizace dobrovolníků, kteří se snaží zastavit ničení starověkých deštných pralesů v mírném pásmu. Konečné cíle hnutí lze shrnout do následujících požadavků: zastavení veškerého kácení starých porostů, dokud vláda, průmysl a národ Pacheedahtů nezahájí upřímný a otevřený dialog o budoucích krocích: respektování tradičních rozhodovacích systémů původních indiánských obyvatel; zapojení všech členů komunity; realizace 14. doporučení Strategického posudku ke starým porostům. Jde nám o nápravu těžařské praxe v Britské Kolumbii a upřednostnění ekologie před ekonomikou zavedením selektivních kvót pro těžbu.

Jak vypadá typický den či týden blokády? Jaké taktiky přímé akce používáte?

Přes noc obvykle stavíme blokády, ale policejní hlídky, které jsou často v různých táborech přítomné 24 hodin, naše stavební úsilí velmi ztěžují. Musíme před policií skrývat spoustu věcí a vyhýbat se místům, kde by nám mohli zabavit naše nástroje a stavební materiály.

Jsme přísně nenásilné hnutí, takže všechny naše taktiky přímé akce jsou založeny na našich tělech, kterými bráníme v cestě těžebním strojům – obvykle se připoutáme k předmětům, které policie nemůže snadno odstranit. Jednou z běžných strategií je „spící drak“. Vykopeme díru, vložíme do ní trubku s vodorovnou kovovou tyčí a zabetonujeme ji do země. Lesní ochránce si navlékne řetězový náramek s karabinou, paži vloží do trubky a karabinu zacvakne do kovové tyče dole. Někdy také postavíme vysoké trojnožky z poražených mladých stromů, které sbíráme mezi pokácenými zbytky dřeva. Lesní ochránce se posadí na vrchol této trojnožky uprostřed těžařské silnice, aby žádné vozidlo nemohlo projet, aniž by ho převrátilo a shodilo na zem. Dalším oblíbeným způsobem je sezení na stromě – v hnutí máme mnoho zkušených horolezců a jeden z nich namontuje ve výšce třiceti metrů vysokou plošinu na jeden nebo více stromů. Někdy policisté ve vrtulnících lidi ze stromů sundávají. Také jsme vytvořili konzole, na nichž jsou zavěšeni lidi nad roklemi. Zátěž, která drží osobu nahoře, je umístěna uprostřed vozovky.

Následkem chyb a hrubého zacházení ze strany policistů několik lidí utrpělo různá zranění. Když policie svrhla trojnožku, jeden muž spadl z více než čtyřmetrové výšky. Poranil si hlavu. Policie zranila i několik místních mladých Indiánů. Jedné ženě policista klekl na záda a škubal jí rukou, když ležela ve „spícím drakovi“. Skončila v nemocnici a musí denně užívat silné léky proti bolesti. Zřejmě si navíc zlomila žebra. Takové věci se dějí téměř každý den.

Oblast, kterou bráníte, leží na územích původních národů. Jaká je pozice místních Indiánů v této věci?

Komunity původních národů mají své hranice, stejně jako mnohé rodiny. Většina našeho boje se odehrává na území Pacheedahtů. Dědičný náčelník Victor Peter spolu s vládnoucí ženou Palli Whaletail a uznávaným stařešinou Billem Jonesem nejen plně podporují naše snažení, ale především vedou naše hnutí. Ničení zdrojů a půdy původních národů kvůli zisku kanadských společností a vlády má v zemi dlouhou historii. Poslední dobou jsou řeči o Indiánech a péči o ně v módě, ale provinční i federální vláda jim nabízejí malé finanční sumy výměnou za to, že budou zticha. Kmenová rada pacheedahtského národa byla tlačena k podpisu smlouvy, která by jí přinesla zhruba 350 tisíc dolarů, pokud by podpořila těžbu na svém území. Dřevařská společnost Teal Jones přitom podle odhadů v těchto místech dosud vydělala dvanáct milionů dolarů a její budoucí zisk se odhaduje na více než sto milionů. Věříme, že si původní národy zaslouží kompletní kontrolu nad vlastní půdou i místními přírodními zdroji.

Ve městech po celé provincii se konají protesty, a dokonce i v Torontu, na druhé straně země, lidé podepisují petice. Je problém v nedostatku pozornosti veřejnosti a médií?

Ve chvíli, kdy nahráváme tento rozhovor, bylo zatčeno už více než tři sta osob. Pozornost veřejnosti a médií ale upadla, protože British Columbia New Democratic Party [Nová demokratická strana Britské Kolumbie] ohlásila odklad těžby v části Fairy Creek. Toto odložení se nicméně týká většiny oblastí, které již byly chráněny, a ponechává většinu těch, o něž bojujeme, stále v ohrožení. Titulky ale uváděly: „Těžba dřeva ve Fairy Creek odložena“, a tak vznikl dojem, že jsme vyhráli. To je ale velmi daleko od skutečnosti. Proto je nyní velmi důležité, abychom veřejnosti aktuální stav objasnili.

Žádná blokáda nemůže trvat věčně. Jak dlouho jste v ní ochotni pokračovat?

Budeme pokračovat, dokud nebude chráněn každý jednotlivý starověký lesní obr.

zpět na obsah

Tornádo povstalo - ultimátum

Jiří Malík

Nemyslitelné se stalo skutečností: tornádo s rychlostí vichru přes 200 km/h se poprvé v moderní české historii zrodilo na jižní Moravě. Zanechalo za sebou mezi obcí Hrušky a Hodonínem 26 kilometrů dlouhý pruh zkázy: rozházená, pomačkaná a poletujícími projektily trosek doslova rozstřílená auta, odfouknutý autobus, urvané střechy domů, torza stromů v lesích a také desítky zraněných. Klimatický účet, který nám příroda vystavila, si vyžádal i cenu nejvyšší – lidské životy.

Je to jen pár dnů, co se několik desítek kilometrů od místa, kde řádilo tornádo, prohnala blesková povodeň a kvůli utužené půdě na okolních polích spláchla vodu s bahnem do Drnovic. To se opakovalo dvakrát během dvou týdnů. Podobné události přitom začínají být v Česku stále častější. Kdyby měla půda dost organického podílu, zatravněné údolnice a meze, dopady by nebyly tak devastující. Blesková povodeň není jen dílem přírody. Podíl na tom má i chybné zemědělství. Suchá půda na ohromných lánech s minimem stromů krajinu rozpaluje.

Obdobně je tomu s lesy, které ničí průmyslová těžba. Půda pak obsahuje příliš mnoho dusíku, což je dáno i vlivem přehnojení na polích a spadem amoniaku. Symbióza hub a bakterií s kořeny stromů je tím narušena, což znamená odříznutí stromů od dodávek živin i vody. Proto lesy usychají. Kůrovec, jenž je v podstatě lesním zdravotníkem, je následkem, nikoli příčinou. Chybná mýtní těžba pak dokoná zkázu, když místo otevře světlu, mýtiny ztratí vodu a následně oteplí nejen les, ale i krajinu.

Už zhruba desetiletí přicházíme o jaro a podzim a zvyšuje se celkový odpar. Extrémně přitom roste intenzita srážek i sucho, jež je podle letokruhů nejhorší za posledních 2100 let. Poprvé v historii jsme se dostali do srážkového stínu Alp. Změnil se převládající směr větru, máme stále méně sněhu. Výkyvy teplot až o patnáct stupňů ze dne na den a na pár stech kilometrech odrážejí realitu narušených jet streamů. I klima dnes vysušuje krajinu, zvyšuje teplotu vzduchu a povrchu i odpar.

Slyšeli jsme soudy českých klimatologů – někteří jakýkoli vliv změn klimatu na vznik tornáda popírali, jiní zde viděli příčinnou souvislost. Podle amerických pojišťoven a studií ale souvislost existuje, a sice jak s klimatem, tak s vysušeným povrchem, který umožňuje čím dál větší růst teplot v krajině. Zatím nikdo ovšem nezmínil střihový vliv jet streamů na místní počasí. Tryskové proudění totiž v severní výduti přivádí studený (i arktický) vzduch hluboko na jih a v jižní výduti nese horký vzduch daleko na sever. Vznikají tak netypické oblasti, v nichž se teplota mění i na stovkách kilometrů zemského povrchu.

Je docela dobře možné, že tornádo se zde v takové síle neobjevilo náhodou. Došlo k tomu ostatně během první dekády, v níž narušený jet stream začal trápit celý severský pás. Tornádo jako by povstalo přímo na rozhraní teplot. Pro mě osobně je tornádo u Břeclavi dalším potvrzením klimatické změny. Obraz naší budoucnosti se v poslední dekádě rychle, až zběsile mění. A to je teprve začátek. Co se stalo, stane se znovu. Neměli bychom tudíž přehlížet varovný vzkaz přírodních sil a aktivizovat snahy nejen na snížení vypouštění skleníkových emisí, ale i na adaptaci krajiny.

zpět na obsah

Anatolij Dnistrovyj: B-52

Miroslav Tomek

Přeložil Petr Ch. Kalina

Větrné mlýny 2021, 284 s.

Román B-52 (viz ukázku v A2 č. 7/2021), pojmenovaný po stejnojmenném drinku, se na první pohled tváří jako typické „letní čtivo k vodě”; ukrajinský spisovatel Anatolij Dnistrovyj ho ale zamýšlel velice vážně. Chtěl napsat bildungsroman o dětství, dospívání a středním věku jednoho nepříliš úspěšného kyjevského dramatika. V knize tak najdeme psychoanalytické narážky, závažné vnitřní dialogy i minuciózní, přesně odpozorované dobové detaily. Autor o své knize mluví jako o „retrorománu” – obdobím, které se pokouší co nejvěrněji zachytit, jsou přitom docela nedávná léta 2005 až 2013, tedy roky mezi oranžovou revolucí a Euromajdanem. Nejvhodnějším symbolem této relativně bezstarostné „předhipsterské” doby je podle něj právě titulní koktejl. Navzdory hrdinovým rádoby hlubokomyslným úvahám o smyslu literatury a vlastní existence ale „vážná” linie moc nefunguje – na rozdíl od proudu volně spojených historek z nočního života, kterému nelze upřít jistou zábavnost. Ano, kniha se čte snadno, nenudí, a navíc se dozvíte spoustu zajímavostí o každodennosti kyjevské vyšší střední třídy. Není to ale trochu málo? Je možná škoda, že nakladatelství Větrné mlýny, které se ukrajinské literatuře věnuje soustavně, sáhlo právě po tomto titulu. Dnistrovyj totiž napsal mnohem lepší knihy – zvláště jeho román Pacyky (Kluci, 2005) o životě problémových výrostků v západoukrajinském Ternopilu na přelomu osmdesátých a devadesátých let patří k tomu nejlepšímu, co může ukrajinská literatura posledních desetiletí nabídnout.

zpět na obsah

Jaroslav Jásek, Kryštof Drnek: Vodovody předměstských obcí před vznikem Velké Prahy

Jiří G. Růžička

Scriptorium 2020, 175 s.

V edici Documenta Pragensia Monographia vyšel už devětatřicátý svazek, tentokrát věnovaný historii vodárenství. Kniha je členěna podle abecedního názvu jednotlivých částí dnešní Prahy, které se v roce 1922 Prahou teprve měly stát – od Bohnic až po Vršovice. Většina z nich byla dlouho závislá především na mnohdy nekvalitní vodě ze studní. Vodárenství 19. století pak stavělo hlavně na vodě z Vltavy. I proto najdeme v Braníku nedaleko areálu ledáren Vršovickou vodárnu, tedy objekt, jejž na odkoupeném pozemku vystavěli Vršovičtí. Podobně původní Vinohradská vodárna stávala v místech, kde později vyrostla známá Podolská vodárna. Vltavská voda se často jen zbavovala hrubých kalů a nečistot – až do napojení Prahy na úpravnu v Káraném na počátku 20. století tak voda z vodovodů nebyla pitná. Většinou směřovala do různých nádrží, z nichž si ji občané odebírali, a zároveň ji využívaly průmyslové podniky. Kromě popisu dobových vodárenských děl se autoři zaměřují i na různé detaily, jako byly spory mezi Prahou a okolními obcemi o to, kdo bude vodovod platit a kolik bude voda z něj stát, a výklad doplňují drobnými zajímavostmi: například teprve v roce 1907 se občanům Hloupětína podařilo prosadit přejmenování své obce. Publikace je plná dobových i současných fotografií a plánků zachycujících nádherné stavby, které se ale z většiny nedochovaly. Zhýčkaný současný čtenář si možná nad knihou uvědomí, že pitná voda není žádná samozřejmost.

zpět na obsah

Koldo Chamorro: El Santo Christo Ibérico

Anna Tkáčová

Instituto Cervantes, Praha, 11. 6. – 24. 9. 2021

Španělský fotograf Koldo Chamorro (1949–2009) byl členem fotografické avantgardy Alabern v Barceloně a skupiny Minority Photographers v New Yorku. Přátelil se s Josefem Koudelkou, v roce 1989 měli společnou výstavu v Círculo de Bellas Artes v Madridu. Rád fotografoval Španělsko uvízlé ve Frankově diktatuře a ještě v sedmdesátých letech minulého století vzdorující jakékoli modernitě. Fotografoval i po diktátorově smrti a zaznamenával změny, které v jeho zemi propukly s nástupem demokracie po roce 1975. Cyklus černobílých fotografií, jejichž prezentace je pojata jako patnáct zastavení křížové cesty, vznikal v letech 1974 až 2000. Koldo Chamorro se obával, že až se Španělsko vydá cestou demokracie a začne dohánět evropské země, zmizí ze života lidí potřeba jakýchkoli rituálů a svátků, zejména církevních, protože katolická církev byla úzce spjatá s Frankovým režimem. Cestoval tedy po Španělsku a v nejrůznějších regionech zachycoval církevní rituály, které sice nezanikly, ale často se vyprázdnily a staly se obchodní a turistickou atrakcí: pozbyly to, proč je autor fotografoval. Jakýsi časosběrný dokument analyzuje v prvních fotografiích společnost zatíženou zaostalostí a v posledních pak společnost, jež se s touto zaostalostí vypořádala – přinejmenším svými vnějšími projevy, například mrakodrapy v Madridu. Fotografie spojuje téma kříže ve všech jeho významech. Z formálního hlediska fotografie zaujmou skvělou prací se stínem a místy překvapivě i humorem.

zpět na obsah

minirecenze

Ladislav Selepko

Raison d’être

Měsíční paprsek 2020, 245 s.

Po dvou románech publikovaných v elektronické podobě vyšla básníku Ladislavu Selepkovi první prozaická kniha. Pokud očekáváme, že se v ní autor snaží v souladu s titulem zodpovědět otázku po smyslu bytí, budeme zklamáni. V románu totiž nedává smysl skoro nic: jde o bezuzdnou smršť bizarních příběhů a hnutí mysli vyšetřovatelů Kněžiště a Klena a vyšetřovaného Brandenburského, kteří jsou nástroji autorovy imaginace. Vztah mezi postavami se však po prvních stránkách proměňuje natolik, že v něm není nic jisté. Mísí se tu útržky odkazující na filosofii jazyka, historii či popkulturu s množstvím literárních odkazů, z nichž vyniká vtipná aktualizace extatického zvolání Ladislava Klímy: „Jsem absolutní průměr.“ Nejedná se ale jen o absurdní nonsens; lze zde nalézt jakýs takýs systém a občas také překvapivě silné básnické momenty i niterné pasáže, vyvázané z autorovy zvůle: „Z bezproblémové skutečnosti trčí neviditelné bodce proti dosedání holubů. Nejlepší je, že stav, ve kterém mne sžírá nutnost realizovat se praktičtěji, trvá roky – měl jsem se posbírat už dávno. Namísto toho se motám ve vánici při zátahu na posledního šumavského medvěda a nevidím na deset kroků. Medvědem by mohl být i panský lovčí.“ Při četbě jsme neustále zneklidňováni otázkou po povaze textu: Jedná se o vyčpělý experiment ohledávající možnosti psaní? Dekonstrukci prózy? Záznam obsahů šílené mysli? Čert ví. Knihu nelze přečíst na jeden zátah, ale dá se v ní převalovat a rochnit – pokud ovšem čtenář má smysl pro marnotratnost, libuje si v náhodném listování a netrvá na tom, že by existence měla mít nějaký smysl.

Karel Kouba

Vanessa Springora

Svolení

Přeložil Tomáš Havel

Host 2021, 191 s.

Autobiografický román Vanessy Springory ve Francii rozpoutal vášnivou celospolečenskou debatu a otřásl tamní kulturní scénou. A není se čemu divit, dílo je to totiž velmi silné. Autorka se v něm detailně a až autoterapeuticky otevřeně vypisuje z letitého traumatu ze vztahu s velikánem francouzské literatury, který v knize vystupuje pod monogramem G. M. Před téměř třiceti lety ji okouzlil šarmantní a charismatický dospělý muž, umělec z okruhu matčiných známých. Jako třináctileté dívce jí imponoval zájem staršího muže a brzy jeho svodům podlehla. A ačkoli velmi záhy vyšel jejich poměr najevo, nezasáhl do něho nikdo z rodiny ani z blízkého okolí, přestože bylo o G. M. veřejně známo, že navazuje vztahy výhradně s nezletilými, čímž se netajil ani ve svých knihách a denících. Díky důmyslným manipulacím G. M., který se stavěl do role milostného iniciátora a učitele, za tichého souhlasu matky a nezájmu otce nabývá Springora dojmu, že takto vypadá normální láska mezi mužem a ženou. Až po pár letech, kdy začíná dospívat a G. M. se začíná poohlížet po nové, mladší milence, jí vyvstanou souvislosti a pomalu začne chápat, že takový nevyrovnaný vztah není v pořádku. Díky tomuto uvědomění se pomalu vymaní z jeho vlivu, avšak ani dlouhá léta poté není schopná se vyrovnat se svým zážitkem, aniž by vinila i sebe samu. „A když později terapeuti všeho druhu budou dělat všechno pro to, aby mi vysvětlili, že jsem se stala obětí sexuálního predátora, ani potom nebudu mít pocit, že to byla ‚cesta středu‘. Že to bylo úplně správné.“

Zdeňka Beranová

Anatolij Dnistrovyj

B-52

Přeložil Petr Ch. Kalina

Větrné mlýny 2021, 284 s.

Román B-52 (viz ukázku v A2 č. 7/2021), pojmenovaný po stejnojmenném drinku, se na první pohled tváří jako typické „letní čtivo k vodě”; ukrajinský spisovatel Anatolij Dnistrovyj ho ale zamýšlel velice vážně. Chtěl napsat bildungsroman o dětství, dospívání a středním věku jednoho nepříliš úspěšného kyjevského dramatika. V knize tak najdeme psychoanalytické narážky, závažné vnitřní dialogy i minuciózní, přesně odpozorované dobové detaily. Autor o své knize mluví jako o „retrorománu” – obdobím, které se pokouší co nejvěrněji zachytit, jsou přitom docela nedávná léta 2005 až 2013, tedy roky mezi oranžovou revolucí a Euromajdanem. Nejvhodnějším symbolem této relativně bezstarostné „předhipsterské” doby je podle něj právě titulní koktejl. Navzdory hrdinovým rádoby hlubokomyslným úvahám o smyslu literatury a vlastní existence ale „vážná” linie moc nefunguje – na rozdíl od proudu volně spojených historek z nočního života, kterému nelze upřít jistou zábavnost. Ano, kniha se čte snadno, nenudí, a navíc se dozvíte spoustu zajímavostí o každodennosti kyjevské vyšší střední třídy. Není to ale trochu málo? Je možná škoda, že nakladatelství Větrné mlýny, které se ukrajinské literatuře věnuje soustavně, sáhlo právě po tomto titulu. Dnistrovyj totiž napsal mnohem lepší knihy – zvláště jeho román Pacyky (Kluci, 2005) o životě problémových výrostků v západoukrajinském Ternopilu na přelomu osmdesátých a devadesátých let patří k tomu nejlepšímu, co může ukrajinská literatura posledních desetiletí nabídnout.

Miroslav Tomek

Jaroslav Jásek, Kryštof Drnek

Vodovody předměstských obcí před vznikem Velké Prahy

Scriptorium 2020, 175 s.

V edici Documenta Pragensia Monographia vyšel už devětatřicátý svazek, tentokrát věnovaný historii vodárenství. Kniha je členěna podle abecedního názvu jednotlivých částí dnešní Prahy, které se v roce 1922 Prahou teprve měly stát – od Bohnic až po Vršovice. Většina z nich byla dlouho závislá především na mnohdy nekvalitní vodě ze studní. Vodárenství 19. století pak stavělo hlavně na vodě z Vltavy. I proto najdeme v Braníku nedaleko areálu ledáren Vršovickou vodárnu, tedy objekt, jejž na odkoupeném pozemku vystavěli Vršovičtí. Podobně původní Vinohradská vodárna stávala v místech, kde později vyrostla známá Podolská vodárna. Vltavská voda se často jen zbavovala hrubých kalů a nečistot – až do napojení Prahy na úpravnu v Káraném na počátku 20. století tak voda z vodovodů nebyla pitná. Většinou směřovala do různých nádrží, z nichž si ji občané odebírali, a zároveň ji využívaly průmyslové podniky. Kromě popisu dobových vodárenských děl se autoři zaměřují i na různé detaily, jako byly spory mezi Prahou a okolními obcemi o to, kdo bude vodovod platit a kolik bude voda z něj stát, a výklad doplňují drobnými zajímavostmi: například teprve v roce 1907 se občanům Hloupětína podařilo prosadit přejmenování své obce. Publikace je plná dobových i současných fotografií a plánků zachycujících nádherné stavby, které se ale z většiny nedochovaly. Zhýčkaný současný čtenář si možná nad knihou uvědomí, že pitná voda není žádná samozřejmost.

Jiří G. Růžička

Perské lekce

(Persian Lessons)

Režie Vadim Perelman, Rusko 2020, 127 min.

Premiéra v ČR 24. 6. 2021

Film Perské lekce, inspirovaný skutečnou událostí, vypráví o židovském vězni, který v nacistickém táboře předstírá, že je Peršan, aby si zachránil život. Vysoký nacistický důstojník se totiž chce po válce stát šéfkuchařem v Teheránu a potřebuje se naučit základy perštiny. Tu sice vězeň Gilles neovládá, ale vytvoří si umělý jazyk, který důstojníka učí. O Peršanech za druhé světové války tedy Perské lekce rozhodně nejsou. Válečných reálií je tu minimum. Koprodukční snímek ruského režiséra Vadima Perelmana je spíš drama, které holocaust používá jako kulisu. Připomíná linii sportovních filmů z nacistických táborů, jako Vítězství ducha nebo slovenský Boxer a smrť, v nichž výjimečná vlastnost zajistí jednomu z vězňů zvláštní zacházení, o které však může zase kdykoli přijít. Ve své kategorii je to solidní, ale nijak výjimečné dílo. Dokáže dobře využívat motivu umělé perštiny, do které jsou zakomponovány části jmen židovských vězňů. Ačkoli je klasicky vystavěné vyprávění takřka naprosto předvídatelné, nikdy vyloženě nenudí. Když už tvůrci sáhnou k patosu, nikdy nepřekročí vkusnou míru. Přes pár originálních nápadů je to očekávatelné pojetí vyhraněného tématu – dopředu přesně víme, jaké typické postavy, konflikty a morální lekce dostaneme. Je to zkrátka film na hraně dobře odvedeného řemesla a rutiny, který nemá diváka čím zklamat, ale ani čím překvapit.

Antonín Tesař

Koldo Chamorro

El Santo Christo Ibérico

Instituto Cervantes, Praha, 11. 6. – 24. 9. 2021

Španělský fotograf Koldo Chamorro (1949–2009) byl členem fotografické avantgardy Alabern v Barceloně a skupiny Minority Photographers v New Yorku. Přátelil se s Josefem Koudelkou, v roce 1989 měli společnou výstavu v Círculo de Bellas Artes v Madridu. Rád fotografoval Španělsko uvízlé ve Frankově diktatuře a ještě v sedmdesátých letech minulého století vzdorující jakékoli modernitě. Fotografoval i po diktátorově smrti a zaznamenával změny, které v jeho zemi propukly s nástupem demokracie po roce 1975. Cyklus černobílých fotografií, jejichž prezentace je pojata jako patnáct zastavení křížové cesty, vznikal v letech 1974 až 2000. Koldo Chamorro se obával, že až se Španělsko vydá cestou demokracie a začne dohánět evropské země, zmizí ze života lidí potřeba jakýchkoli rituálů a svátků, zejména církevních, protože katolická církev byla úzce spjatá s Frankovým režimem. Cestoval tedy po Španělsku a v nejrůznějších regionech zachycoval církevní rituály, které sice nezanikly, ale často se vyprázdnily a staly se obchodní a turistickou atrakcí: pozbyly to, proč je autor fotografoval. Jakýsi časosběrný dokument analyzuje v prvních fotografiích společnost zatíženou zaostalostí a v posledních pak společnost, jež se s touto zaostalostí vypořádala – přinejmenším svými vnějšími projevy, například mrakodrapy v Madridu. Fotografie spojuje téma kříže ve všech jeho významech. Z formálního hlediska fotografie zaujmou skvělou prací se stínem a místy překvapivě i humorem.

Anna Tkáčová

Jan Mikulášek, Boris Jedinák a kolektiv

Ahoj vesmíre!

Planetárium Praha, psáno z premiéry 30. 6. 2021

Máloco člověka rozesmutní jako selhání při realizaci nápadu, který vzbuzoval naděje na nevídaný kulturní zážitek. Inscenace Ahoj vesmíre!, umístěná do prostor holešovického planetária, začíná slibně: diváci se namísto v „divadelním“ foyer ocitají v předsálí vědecké konference We are the humans 2021, herci-vědci je uctivě oslovují tituly a po společném selfíčku v sále jim oznamují, že hlavním úkolem závěrečného dne konference je sestavit zprávu o lidstvu, která má být vyslána do vesmíru. Dá se asi čekat, že se úkol, jehož cílem je kolektivně rozhodnout, jak mimozemšťanům představit světlé stránky globální civilizace, trochu zvrtne. Představení se roztříští do asociativního zmatku: výstup s agentem FBI, který míří na diváky pistolí, střídá projekce maminky s děckem, jež ze stropní kopule ukazuje do publika jako na hemžící se mravence, Michael Jackson v typickém rudém kabátku dělá místo balkánské nevěstě prchající z vlastní svatby a šamanovi QAnon – nic nesouvisí s ničím, byť ve všem tak nějak poznáváme střípky uplynulého roku stráveného ve světle monitoru… Zvlášť po přestávce se rezignace na jakoukoli snahu udržet jednotlivé části pohromadě vyjeví v celé své nahotě. Infantilní pobíhání, mlácení a ječení lze ve výsledku těžko považovat za něco jiného než nástroje k testování sebeúcty diváků. Ti přitom byli na počátku celkem odhodláni podílet se na zásadním počinu. Do planetária tak opravdu vyražte raději na klasiku – třeba Zrození Země nebo Voyager, k němuž ostatně inscenace sama odkazuje.

Martin Zajíček

Aldana Duoraan

Üs kut

MC, Řehole 2021

Podle tradiční víry sibiřských Jakutů dochází po smrti k následující transformaci tří duší, jež při početí získali od bohů: „Buor kut“ (Duch země) odchází do Podsvětí, „Iye kut“ (Duch matky) se připojuje k duši matky a zůstává ve Středním světě a „Salgyn kut“ (Duch vzduchu) se vrací do Horního světa, aby se pak objevil v nové kombinaci. To je také obraz, který nás uvádí do rituálního kontextu nahrávky Üs kut (Tři duše), jejíž autorkou je v Praze usazená hráčka na tradiční jakutský nástroj chomus Aldana Duoraan. Původně asijský a ve světě poměrně rozšířený idiofon, v češtině známý jako brumle, je specifický v tom, že rezonance a amplifikace v ústní dutině z hráče dělají svého druhu médium v transu. Je pravděpodobné, že právě díky této vlastnosti byl užíván v šamanském léčitelství, prokazatelně doložená je jeho role doprovodu v orální mytologické a kosmologické tradici lidu Sacha. Ozvuky šamanských nebo bardských proměn hlasů (lidských i zvířecích) najdeme i v projevu Aldany Duoraan, pro jejíž tvorbu jsou pouto s předky a národní identita klíčové. Hodinová nahrávka, ač z povahy nástroje primitivistická, postupně projde mnoha světy (rytmy a oscilacemi) a nejsilněji působí v momentech intenzity paralelních nebo spodních rezonancí a zapojení hlasu. Deska působí výjimečně i v produkci pražského labelu Řehole (vydávajícího projekty Timmi nebo NBDY), kde propojuje přilehlá území noisu, zvukové magie a tradičního folklóru.

Ondřej Parus

zpět na obsah

Vanessa Springora: Svolení

Zdeňka Beranová

Přeložil Tomáš Havel

Host 2021, 191 s.

Autobiografický román Vanessy Springory ve Francii rozpoutal vášnivou celospolečenskou debatu a otřásl tamní kulturní scénou. A není se čemu divit, dílo je to totiž velmi silné. Autorka se v něm detailně a až autoterapeuticky otevřeně vypisuje z letitého traumatu ze vztahu s velikánem francouzské literatury, který v knize vystupuje pod monogramem G. M. Před téměř třiceti lety ji okouzlil šarmantní a charismatický dospělý muž, umělec z okruhu matčiných známých. Jako třináctileté dívce jí imponoval zájem staršího muže a brzy jeho svodům podlehla. A ačkoli velmi záhy vyšel jejich poměr najevo, nezasáhl do něho nikdo z rodiny ani z blízkého okolí, přestože bylo o G. M. veřejně známo, že navazuje vztahy výhradně s nezletilými, čímž se netajil ani ve svých knihách a denících. Díky důmyslným manipulacím G. M., který se stavěl do role milostného iniciátora a učitele, za tichého souhlasu matky a nezájmu otce nabývá Springora dojmu, že takto vypadá normální láska mezi mužem a ženou. Až po pár letech, kdy začíná dospívat a G. M. se začíná poohlížet po nové, mladší milence, jí vyvstanou souvislosti a pomalu začne chápat, že takový nevyrovnaný vztah není v pořádku. Díky tomuto uvědomění se pomalu vymaní z jeho vlivu, avšak ani dlouhá léta poté není schopná se vyrovnat se svým zážitkem, aniž by vinila i sebe samu. „A když později terapeuti všeho druhu budou dělat všechno pro to, aby mi vysvětlili, že jsem se stala obětí sexuálního predátora, ani potom nebudu mít pocit, že to byla ‚cesta středu‘. Že to bylo úplně správné.“

zpět na obsah

eskA2látor 1

Olga Pavlová

Již více než deset let je běžné, že se o smrti blízkých či známých dozvídáme ze sociáních sítí. Příspěvky z dovolených a reklamy se tak najednou promísí se zkratkami R.I.P., osobními vzpomínkami a fotografiemi nebožtíka. Během jednoho červnového týdne se touto cestou objevily zprávy o úmrtí dvou klíčových osobností ruské undergroundové scény devadesátých let: pionýra postsovětského skateboardingu Pavla Sorokina a Světlany Jelčaninovové, zakladatelky nejznámějšího a možná i prvního punkového klubu v Rusku – Jerry Rubin. Obě tato jména pro mnoho lidí představovala naději a také příklad, že ze sovětského dítěte lze vyrůst v nového, svobodnějšího člověka, který je naplněním utopického ideálu posledního desetiletí dvacátého století. Oba milovali život, Pavel se nikdy nerozloučil se svým „prknem“, Světlana umožnila velkému množství kapel zahájit kariéru na scéně legendárního klubu. Jejich odchody tak neznamenají jen další záplavu nekrologů na sociálních sítích – symbolizují konec doby, v níž vyrůstali dnešní čtyřicátníci, definitivní rozchod s naivitou devadesátých let a tvrdé probuzení do setrvale se zhoršující ruské současnosti.

zpět na obsah

eskA2látor 2

Vojtěch Ondráček

Kanada zažívá doslova horké léto. Nemohou za to jen extrémní teploty šplhající k 50 stupňům Celsia, ale i nálezy několika set dětských ostatků u dvou internátních škol v Britské Kolumbii – důsledek snahy převychovat více než sto padesát tisíc potomků původních obyvatel katolickou církví. V reakci na to byly 21. června na Národní den původních obyvatel vypáleny dva kostely v indiánské rezervaci. Podobný osud od té doby potkal dalších šest katolických svatostánků v jiných částech Kanady. Některé kostely byly potřísněny rudou barvou, stejně jako socha bývalého papeže Jana Pavla II. Objevují se nasprejované číslice „751“, odkazující na počet neoznačených hrobů u jedné ze škol, jsou strhávány sochy královny Viktorie i Alžběty II. Dlouho na sebe nenechaly čekat ani výzvy k ukončení útoků, které varují před nenávistí zaměřenou na katolickou komunitu. Zdá se tak, že slovník hájící utlačované se dá použít i na ochranu dřívějších utlačovatelů. Jenže na rozdíl od někdejší úspěšné katolicizace nebyl při současných „zvěrstvech“ nikdo ani zraněn.

zpět na obsah

eskA2látor 3

Michal Špína

Evropský rok železnice, vyhlášený na letošek Evropskou unií, se Středočeský kraj rozhodl pojmout po svém – chystá se totiž zastavit osobní dopravu na devíti lokálních tratích a na několika dalších ji omezit. Důvodem jsou jako obvykle peníze. Je pravda, že krajský radní pro veřejnou dopravu Petr Borecký (STAN) po pravicové daňové reformě moc možností nemá. Než by ale ze zachování veřejné železniční dopravy udělal celostátní předvolební téma, raději se poslušně chystá škrtat. Na jeho nové mapce nejsou vyznačeny červeně jen cancourky do Mochova nebo Rožmitálu pod Třemšínem, kde se náhrada autobusem dá pochopit, ale třeba i trať na Dobříš, případně lokálky, do kterých stát nedávno investoval stamiliony s vidinou pravidelného provozu. Kraj by přitom za rok ušetřil jen desítky milionů, tedy zhruba polovinu ceny nového mostu v Lužci nad Vltavou, z nějž by se stala ukázková zmařená investice. Možná by se nejen na krajském úřadě mohli zamyslet spíš nad tím, jak dostat do vlaků víc lidí – uprostřed nedořešené pandemie má ostatně turistický potenciál v zásadě každá lokálka. Pokud se však chystáte vlakem do Kouřimi nebo Staré Huti, neváhejte. O podobnou redukci se neúspěšně pokoušeli hejtmani Petr Bendl (ODS) a David Rath (ČSSD), ale je možné, že Starostové budou schopnější – aspoň ve škrtání.

zpět na obsah

Table of Contents

editorial

Jde o moc

Budoucnost bez emancipace?

Básník přírody, filosof odporu

Generace otrávená fikcí

Kytarák - literární zápisník

Sirény dálek

V honbě za podobnostmi - slepá v kopřivách

Z traumatu zrozená

Slovania na zákazku

V zajetí sebeprezentace

Umění na Západě ztracené

Intimní lyrika Petra Veselého

Ceija Stojka

Emancipační slovanství?

Mobilizační potenciál panslavismu

Jestli je ti z toho smutno, tak přijď k nám

par avion

Pohádky si rozvracet nenecháme!

Co si v Chorvatsku počít s Jugoslávií?

Kulturní války a boj o hegemonii

Od Peruna k polednicím

Přehodnocení všech mýtů

České slovanství z nouze

Město jako (ná)stroj času

Když lidé brání stromy

Tornádo povstalo - ultimátum

Anatolij Dnistrovyj: B-52

Jaroslav Jásek, Kryštof Drnek: Vodovody předměstských obcí před vznikem Velké Prahy

Koldo Chamorro: El Santo Christo Ibérico

minirecenze

Vanessa Springora: Svolení

eskA2látor 1

eskA2látor 2

eskA2látor 3

zpět na obsah